Kolme poikaa
Date: 2026-03-17T00:00:00+00:00
Keywords: Boys -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Kolme poikaa

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kolme poikaa

Author: Edit Polón

Translator: Helmi Krohn

Release date: March 17, 2026 [eBook #78231]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1916

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78231

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLME POIKAA ***

language: Finnish

KOLME POIKAA

Kirj.

Edit Polón

Suomentanut

Helmi Krohn

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1916.

SISÄLLYS

Maalla
Ongenkoukku
Kukkoja, kanoja ja ankkoja
Tuulee
Naapurin lehmät ja Trapin Tippa
Huviretki
Pikkupoikien ajatuksia ja mietteitä
Trullin seikkailu ja hiukan muuta
Sadeilma
Lauvantai
Salaisuus
Teatteri ja Trullin kaupunginmatka
Housut
Max ja Jack
Pelko
Kesän loppu
Trullin ahkerat sormet ja hänen kielensä
Sienimetsässä
Syksyn tulo
Jäähyväismatka
Kaupungissa
Ilon kukkanen

Tripp, Trapp ja Trull ovat 9, 8 ja 6 vuoden vanhat. Urheilijoita he ovat kaikki. He harjoittelevat uutterasti ja parantavat silloin tällöin ennätyksiään, sillä he ovat päättäneet tulevaisuudessa kohottaa Suomen kunniaa. He levittävät aurinkoa ja onnea ympärilleen. Ei hiljaista aurinkoa, joka kimmeltää tyynellä vedenpinnalla: ei, vaan kultavälkettä vaahtoaville, vihreille laineille. Heissä on kuohuvaa, ryöppyävää eloa, josta on otettava vaarin.

Tämän kirjan kertomukset heistä eivät ole mielikuvittelua; kuhunkin pieneen tapahtumaan liittyy todellinen elämä.

MAALLA.

Kesä oli tullut. Juuri tänään he olivat muuttaneet maalle. Olipa kovin hauska laivalla, sillä perämies Anderson tunsi heidät kaikki ennestään.

Täyttä laukkaa kolme poikaa juoksi huvilaan, "ja minä ennätin melkein yhtä pian perille kuin toisetkin", sanoi Trull näyttäen oikein ylpeältä. — Punaisen vajan ovi oli auki, ja siellä oli lapioita ja haravia sekä rikkinäinen taikko, jolla he olivat haravoineet merilevää silloin kun oli tuullut niin kovasti, että aallot olivat tuoneet leviä rantaan. Sitten siellä oli vanha keihäs ja ruosteinen rotanpyydys. "Muistatteko", huusi Trapp, "kun Hilda pyydysti hiiren eteisen konttorista?" "Muistamme kyllä", vastasivat molemmat muut, ja sitten he kaikki nauroivat, sillä he muistivat, että täti oli huutanut ja hypännyt kalossihyllylle.

— Nyt tuli tavarakuorma. — Heidän piti lähteä auttamaan.

Seuraavana päivänä oli kaunis ilma, oikein kuuma, arvelivat pojat. "Saammeko olla paljain jaloin, äiti?" kysyivät he. "Ei, ette vielä, mutta ilman alushousuja voitte olla." Tyytymätön huudahdus, joka oli päästä heidän huuliltansa, katkesi puolitiessä. Olihan siinäkin jo jotain.

Kaikessa kiireessä alettiin vaihtaa vaatteita, ja kun Trull oli saanut vaatteet päältään, heitti hän ne nurkkaan ja alkoi kovalla äänellä laulaa laulua, jonka hän kaikessa kiireessä hiukan muutti. Näin se kuului: "hy-y-västi jääkää te kiusankappaleet". Molemmat muut yhtyivät lauluun, ja iloisesti laulaen he kiiruhtivat ulos.

Naapurilla oli vanha perunakuoppa, jota ei enää käytetty. Se oli aivan erinomainen. Juuri sellainen, jota he tarvitsivat voidakseen rakentaa linnoituksen, josta heillä kaupungissa oli ollut puhe. Tripp aikoi arkkitehdiksi suureksi tultuaan, ja hän määräsi, että salakäytävä oli kaivettava. Siitä vasta työtä riitti, mutta naapurin poika tuli avuksi, ja niinpä se vihdoin onnistui. Käytävä päättyi suureen hiekkakuoppaan; sitä tietä saattoi kadota, jos vaara uhkasi, ja sitä paitsi oli hyvä piiloutua sinne, sillä se oli laudoilla katettu. Äiti ja täti eivät parhaalla tahdollakaan voineet löytää sitä, niin hyvässä piilossa se oli.

He kalvoivat ruokasäiliön syvälle, syvälle perunakuopan toiseen seinään ja kattoivat senkin laudoilla. Sellainen kätkö oli hyvä olemassa, jos esimerkiksi sattuisi nälänhätä. Sinne he voisivat piilottaa kaikenlaisia herkkuja, joita äiti antoi heille.

Eräänä päivänä he läksivät metsään etsimään pommeja, ja hyviäpä he löysivätkin erään suuren kuusen juurelta — kaksi kokonaista pussia aivan kukkurallaan.

Tahdotteko kuulla, millaisen sotasuunnitelman he olivat tehneet? Kun vihollinen lähestyisi, piiloutuisi niin monta kuin vain mahtuisi salakäytävään ja hiipisi sieltä hiekkakuoppaan ja siten he kiertäisivät vihollisen, joka voitostaan varmana oli hyökännyt huonosti vartioidun linnoituksen kimppuun. Poikia oikein nauratti, kun he ajattelivat tätä sukkelaa kepposta. He olivat näkevinään miten pommit lensivät pakenevan joukon jäljessä.

Heidän odotellessaan tätä tapahtumaa he työskentelivät joka päivä linnoituksessaan, ja kun he väsyivät, kävivät he hetkeksi lepäämään. Äiti oli lainannut heille kirjavan vaipan, ja se oli heillä yhteisenä leposijana.

Oi, kuinka monta iloista hetkeä he siellä viettivät! Mutta tiedättekö mitenkä vaipan kävi? Sen he unohtivat sinne, ja kun se pitkien aikojen jälkeen tuotiin kotiin, oli se aivan kuin märkä kissa, sillä oli satanut paljon.

ONGENKOUKKU.

Pojat olivat hyvin innostuneita onkimaan, kunhan kala vain nyki, mutta sitäpä ei sattunut aina. Trapp oli kärsivällisin, mutta Trullin mielestä oli kauheaa seisoa rannassa auringonpaahteessa.

"Mennään kotiin", sanoi hän, "kalat nukkuvat." Tripp seurasi hänen mukanaan, ja hetken kuluttua Trappkin. Vavat he veivät ylös ja asettivat ne verannan alle kellarin ikkunaa vasten seisomaan, ja Trull haukoitteli tuumien mielessään, ettei ollut lainkaan väliä, vaikkei kiinnittänytkään siimaa tarkasti vapaan.

Pitkin askelin ja tyytymättömin mielin kapusivat kaikki kolme verannan portaita ylös. "Me emme tiedä mitä tehdä." "Sepä surullista", sanoi täti, "menkää pelaamaan krokettia." "Ei, se on juuri kaikkein ikävintä näin kuumalla." "No, katselkaa sitten suurta englantilaista kuvakirjaa, jonka täti Rosel lähetti teille." "Uh, sitähän me olemme katselleet jo sata kertaa." "Sittenhän te voisitte leikitellä sunnuntaita, kaikki teidän tavaranne ovat huiskin haiskin." "Siistitä!" huusivat kaikki kolme kauhun kuvastuessa heidän kasvoillaan. "No, keksikää jotain itse sitten", sanoi täti ja läksi paistamaan kakkua.

Tripp heittäytyi sohvalle toinen jalka ojossa. Trapp nojasi käsivartensa pöytään ja päänsä käsiinsä ja seurasi katseillaan purjetta, joka kulki kaukana, kaukana ulapalla.

Trull istui portailla. Siellä surisi paksu, ruskea paarma. Kas vaan! nyt se lensi keskelle keltaista krassakukkaa, joka kasvoi suuressa punaisessa ruukussa rappusten kaiteella. Kuinka lystisti se surisi, aivan samalla tavalla kuin Putte veljen viulu, kun hän leikillä kuljetti käyrää edestakaisin. — Minne se nyt hävisi? Maltahan — — — ja Trull kiiruhti portaita alas. Nyt paarma varmaankin luuli, että kellarin punainen ikkunapieli oli kukkanen — — — oi! miten tyhmä se oli! — ja Trull kumartui eteenpäin paremmin nähdäksensä. Voi! epätoivoinen huuto kajahti aina makuukamariin saakka äidin luo. Äiti heitti työnsä käsistään ja läksi juoksemaan, täti, palvelijat ja pojat kintereillään. Verannan edustalla seisoi Trull huutaen ja jalkaa polkien. "Trull, Trull, tule tänne", huusi äiti, mutta hän ei liikahtanut paikaltaan. Pian kaikki seisoivat hänen ympärillään, ja äitikin oli huudahtaa nähdessään mitä oli tapahtunut — ongenkoukku oli tarttunut Trullin huuleen.

Voi, voi, pikku Trull, miksikä et kiertänyt huolellisesti siimaa vavan ympärille ja kiinnittänyt onkea kohoon?

Täti, joka oli sairaanhoitajatar, tarttui pikku Trullia päähän ja leikkasi siiman koukusta irti. Sitten hän kantoi pienokaisen sisään. Hänet laskettiin pöydälle, ja katsoen häntä vakavasti silmiin sanoi täti: "Nyt, pikku Trull, täytyy minun leikata huultasi, ja se koskee kipeästi, mutta huuli tulee vain pahemmaksi, jollemme tee sitä heti." "Anna minulle peili", sanoi Trull ja lakkasi itkemästä. "No niin", jatkoi hän peilailtuaan itseään hetken aikaa, "nyt täti saa leikata." Trull piteli äitiä kädestä kiinni. Tädin täytyi käyttää sekä saksiaan että leikkausveistään useampaan kertaan, ennenkuin koukun väkä tuli näkyville. Niin syvälle se oli tunkeutunut. Trull oli oikein miehuullinen. Iso veli katkaisi sitten pienillä hohtimilla koukun yläosan, jotta sen helposti saattoi vetää pois. Voi, kuinka kaikki olivat iloisia, sillä pikku huuli oli alkanut jo mustua, ja tiedättehän, miten helposti voi saada verenmyrkytystä.

"Onko koukku rikki?" kysyi Trull, ja monta tyytyväistä ääntä vastasi yhtä aikaa: "on, aivan rikki". Mutta ajatelkaahan! silloin Trull alkoi katkerasti itkeä ja huusi: "Millä minä sitten ongin?"

Äiti lupasi hänelle 25 penniä, "ja kun tulet terveeksi, saat mennä puotiin ostamaan uuden ongenkoukun". Silloin Trull tuli taas iloiseksi. — Hänen puhtaaksi pestyyn huuleensa pantiin kiinnelaastaria, sitten poika vietiin vuoteeseen ja hän vaipui heti uneen. Ja se oli todellakin onni, sanoivat täti ja äiti, sillä varmaankaan huuli ei muuten koskaan olisi parantunut, sillä tiedättekö miten hänen laitansa oli seuraavana aamuna? — hän jutteli aivan lakkaamatta, niin että laastari vähä väliä irtaantui. — Niin, olipa todellakin hyvä, että onnettomuus sattui iltapuolella, jotta huuli ennätti parantua sillä välin kuin Nukku-Matti seisoi vieressä ja varoi, ettei Trull saisi jutella.

KUKKOJA, KANOJA JA ANKKOJA.

Pojat seisoivat eräänä päivänä punaisen vajan ulkopuolella. Tripp oli laittanut auran kaksihaaraisesta oksasta ja taittuneesta lapiosta, ja varsin mukava se olikin. Nyt he saattoivat itse panna perunoita maahan. Tripin oli määrä ajaa, Trapin vetää ja Trullin istuttaa. Tripp parasta aikaa valmisti moottoria merirosvolaivaa, vanhaa ruuhta varten. Äiti oli ommellut siihen purjeen säkeistä, ja kun siihen laitettaisiin vielä lisäksi moottori, niin kulkisi se oikein hyvällä vauhdilla. Tripp muisti, että kun äiti ompeli purjetta, piti hänelle juuri tulla vieraita, ja hänellä oli kova kiire. Trull oli niin innoissaan, että hän alituisesti häiritsi äitiä. "Rauhoitu, Trull", sanoi äiti, "älä häiritse minua, muuten purje ei valmistu siksi kunnes vieraat tulevat!" Mutta Trullin oli aivan mahdoton hillitä itseään. Vihdoin sanoi äiti hiukan kärsimättömästi: "Mene niin pitkälle kuin pippuri kasvaa", ja silloin Trull heti paikalla katosi, mutta palasi pian takaisin pippuripurkki mukanaan, jonka hän asetti ompelukoneelle. "Tässä on", sanoi hän vaan — Tripp nauroi itsekseen ajatellessaan tätä tapahtumaa, mutta nyt oli ryhdyttävä moottoriin käsiksi. Hän oli löytänyt läkkisen siiven, joka ennen oli pyörinyt tuuliviirissä. Tuumiessaan miten hän alottaisi työnsä huomasivat he pojan, joka kori käsivarrella astui keittiöön. "Mansikoita siinä ei voi olla", tuumi Trapp. "Mutta ajatelkaahan, jos hänellä on maalaisjuustoa", sanoi Tripp ja maiskutti suutaan. "Niin", sanoi Trull, ja sitten he juoksivat tiehensä. Täti teki kauppaa vieraan pojan kanssa. "Kyllä me otamme ne", sanoi hän, "mutta kuka taittaa niiltä niskat?" "Mitä korissa on?" kysyivät pojat. "Kananpoikia, kultaseni." "Mutta miksi poika myö ne, voisihan hän saada niistä munia?" "Ei", sanoi täti, "niistä tulee kukkoja, ja kanat vain munivat." "Täti, täti", sanoi Trapp, hyppäsi tuolille ja kuiskasi: "Korsbergin Helmi kertoi, että hekin luulivat kerta, että kahdesta kananpojasta tulisi kukkoja, mutta eipä tullutkaan, he saivat sen sijaan kanoja, jotka munivat hirveän paljon munia. Täti, täti kulta", lisäsi hän ääneensä. "Emmekö me voi saada niitä?" "No mutta missä te säilyttäisitte niitä?" ihmetteli täti. "Vanhassa leikkituvassa aidan luona; siellä on lattia ja ikkuna, ja kyllä me niitä syöttäisimme." "Kyllä, kyllä", huusivat nyt Trapp ja Trull, "antakaa ne meille", ja täti, joka hemmoitteli pieniä telmyreitänsä, ei voinut kieltää, ja niinpä neljä poikasta kuljetettiin riemukulussa pieneen tupaan, jossa Kurre veikko kiinnitti vankan seipään seinästä seinään, jotta kananpoikasille olisi yöpuunsa. Joka ilta ovi suljettiin, ja joka aamu se avattiin jälleen.

Lähellä oli mainio multakasa; siellä Trull ja kukot etsivät kilpaa matoja.

Ajatelkaahan, eräänä päivänä alkoi yksi kukoista kiekua, ja se vasta Trullin mielestä oli lystiä. Hän kuunteli tarkkaavasti monta kertaa, ja sitten hän alkoi matkia kukon ääntä ja onnistuikin niin hyvin, jotta olisi voinut luulla kahden kukon ahertelevan rikkaläjällä.

Jonkun ajan kuluttua tuli isoäiti vieraisille. Siitäpä syntyi iloa kaikille, sillä isoäiti oli kovin herttainen lempeine sinisine silmineen ja kauniine valkeine hiuksineen. Isäkin oli maalla, ja jokainen päivä oli kuin juhlapäivä. Juotiin kahvia tai mehuvettä omenapuiden varjossa, joiden välissä oli rantaan viettävä pehmeä nurmikko. Isä otti vuoron perään yhden pikkupojista syliinsä ja sitten he vierivät rinnettä alas kaikkien nauraessa lystikkäälle tynnyrille. — Paraillaan Hilda kattoi pöytää verannalla, ja siitä Tripp oli hyvillään, sillä hän oli nähnyt keittiössä, että saataisiin vohveleita jälkiruuaksi, parasta mitä hän tiesi. Äiti keräsi kukkia pöydän koristukseksi; äiti piti kukkasista. Täti oli valmistanut simaa. — "Minäpä menen katsomaan", tuumi Tripp, "eikö päivällinen jo ole valmis", ja hän läksi verannalle. — Hilda asetti juuri paikoilleen sievät lautasliinapussit, jotka täti oli ommellut ja joissa oli kukkakoristeita. Tripin omassa oli edelweisskukkia, Trapilla ruusuja ja Trullilla sinivuokkoja. Nyt äiti toi kukkakimput pöytään. "Tripp", sanoi hän, "mene kutsumaan isoäiti ja isä syömään." Tripp aivan lensi. — Päivällispöydässä vallitsi iloinen mieliala, aurinko paistoi lämpimästi, sima oli virvoittavaa, kaikki maistui hyvältä, mutta parhaat kaikista olivat sittenkin vohvelit. Lapset istuivat hiljaa pöydässä, äiti näytti tyytyväiseltä. — Mutta nyt oli ateria lopussa, ja kaikki nousivat ylös. Juuri kun isoäiti aikoi panna kätensä ristiin ja kiittää Jumalaa ruuasta, kuului pieni kimakka ääni pöydänpäästä; "kukko-kiekuu" se pani, ja ääni muistutti niin kerrassaan oikeaa kukkoa, että kaikkien katseet kääntyivät samalle taholle. Siinä seisoi Trull kädet ristissä ja kumarsi syvään ja hartaasti, aivankuin hän oli nähnyt isoäidin tekevän. Mitä ihmettä! Mutta isoäiti katkaisi äänettömyyden, hän nauroi niin että kyyneleet valuivat pitkin poskia, eikä sitten kukaan muukaan voinut enää olla vakavana. Vasta illalla koetti äiti puhua pikku poikansa kanssa, mutta tämä kietoi käsivartensa hänen kaulaansa ja suuteli häntä kymmenen kertaa perätysten, niin että äiti parka oli tukehtua.

Pian tapahtui jotain hauskaa. Trapp sai kaksi kanaa kummiltansa, täti Roselilta. — Hän oli kirjoittanut Englannista ja pyytänyt äitiä ostamaan Trapille jotain, mikä olisi hänelle oikein mieleen. — Toinen ristittiin Pikuksi ja toinen Tipaksi erään kertomuksen mukaan, jonka Trapp oli lukenut. Kukko, joka oli opettanut Trullia kiekumaan, sai pitää kanoille seuraa, ja sen nimeksi pantiin Max. Kanat munivat kiltisti, ja äiti osti kaikki munat viidestä pennistä kappaleelta. Äiti kertoi pojille, miten munista voi kasvaa pieniä poikasia, ja sitä oli hauska kuunnella. Mitäpä jos Pikku ja Tippa jonakin päivänä saisivat poikasia.

Eräänä aamuna, kun kaikki pojat nukkuivat, toi eräs mies kaksi ankkaa taloon. Isä osti ne ja vei ne kanakoppiin. Kun pojat vähää myöhemmin juoksivat avaamaan kanakopin ovea, seurasi isä heidän mukanaan. Hän tahtoi tietää, mitä he sanoisivat. Trull ensimäisenä huomasi uudet tulokkaat. Hän löi kätensä yhteen ja huusi: "Katsokaa, pojat, katsokaa!" ja sitten hän lisäsi: "Nuo ovat tulleet munista!"

TUULEE.

Oli perjantai ja tuuli kovasti. Kas! oikeita vaahtopäälaineita lahdella; kohisi ja suhisi, ja molemmat koivut rannassa, "poika ja tyttö", niinkuin niitä nimitettiin, taivuttivat oksiansa. Trapp katseli, miten ne huojuivat ja keinuivat, ja hän toivoi, että hänellä olisi ollut taikapeili. Siinä tapauksessa hän heti olisi muuttanut itsensä linnuksi saadakseen kiikkua koivun oksalla — hui miten hauskaa. Mutta kesken tuumiaan iski hänelle toinen ajatus mieleen. Hän nousi ylös, astui Tripin ohi, nipisti häntä käsivarresta, mikä merkitsi: "Seuraa mukana, mutta älä sano mitään." — "No", sanoi Tripp, kun he olivat astuneet vähän matkaa. "Lähdetään soutamaan", kuiskasi Trapp. "Mutta tuulee", vastasi Tripp. "Juuri sen vuoksi, etkö ymmärrä, että tahdon keinua."

Ei kukaan ollut sillalla. Sepä oli hienoa. Ja he ottivat kumpikin parin airoja ja sousivat yhä kauemmaksi ja kauemmaksi. Vaahto kuohui laineilla ja suolainen vesi pirskui kasvoihin. "Ihanaa", sanoi Trapp. "Suloista", sanoi Tripp, ja sitten he sousivat yhä edemmäksi.

Mutta kotona alettiin kaivata molempia poikia. Missä ihmeellä he piilivät?

Kauan etsittyä huomattiin, että "Trio" oli poissa, ja lopulta keksittiin pieni vene ulapalla, jossa oli kaksi mustaa pilkkua.

Iso veikko juoksi rantaan ja sousi heidän jälkeensä minkä jaksoi.
Kaikki kerääntyivät rantaan, ja äiti sanoi vilkkaimmille lapsista:
"Muistakaa, ettei kukaan saa nauraa, sillä tämä ei ole mikään leikin
asia."

Merimiehet tuotiin maihin. He yrittivät näyttää topakoilta, mutta iso veikko oli hyvin vakava. Äiti astui heitä vastaan, ja aikoi juuri nuhdella heitä, kun pikku Trull pisti päänsä äidin kainaloon, löi kätensä yhteen ja huudahti kaikkein narisevimmalla äänellään: "Lapsi kullat, mitä te olette taas tehneet?"

Muut katosivat nopeasti laiturilta, ja äidin täytyi äkkiä ottaa esille nenäliinansa peittääkseen sillä kasvonsa. Sitten hän puri huultaan, tarttui kumpaakin poikaa käteen kiinni ja talutti heidät kotiin. — Mutta sen pitemmältä en tahdo kertoa, sillä seikkailu loppui hiukan ikävästi.

NAAPURIN LEHMÄT JA TRAPIN TIPPA.

Isot lapset olivat saaneet tenniskentän. He olivat itse olleet mukana tasoittamassa sitä ja levittämässä savea ja hiekkaa. Nyt se oli aivan sileä ja hieno, mutta hiukan pehmeä vielä. Ei kukaan saanut astua sillä, ennenkuin se oli kovettunut. Ymmärtäähän sen, että askeleista olisi jäänyt syvät jäljet, ja sehän olisi ollut kovin ikävä.

Pikkupojat eivät aina olleet huolellisia. He jättivät joskus veräjät auki tuodessaan maantieltä käsikärryillä lantaa, jota nimitettiin kullaksi. Katsokaas, se oli aiottu äidin kukkia varten, ja siten he ansaitsivat itselleen kesärahoja.

Eräänä päivänä syöksyy joku sisään: "Lehmät ovat pihalla!" Siitäpä syntyi juoksua. Täti huusi: "Oi voi, ovatko ne päässeet tenniskentälle?" "Juuri siellä ne ovatkin", vastasi Trull ja pyöritteli silmiään, "toinen lehmä huusi 'play' — ja toinen vastasi 'ready' ja otti vastaan sarvillaan."

* * * * *

Pikku Trapp itki. Miksi pikku Trapp kulta itki? Aamupäivällä, kun kaikki istuivat kahvipöydässä, hyökkäsi Emma tädin koira, joka oli myös kahvikesteissä mukana, suoraa päätä kanakopille. Pojat perässä. — Siellä heitä kohtasi surullinen näky. Kaunis valkoinen Tippa seisoi pää veressä ja nuokkuvana aidan vieressä. Voi, voi, selässä sillä oli suuri haava. Ei epäilystäkään. Haukka oli aikonut ryöstää sen, mutta kiltti Othello, kanojen ystävä, peloitti sen haukkuen pois. Pojat syleilivät ja kiittivät koiraa, ja sitten Trapp kantoi varovasti pikku Tipan kotiin. Sitä laastaroitiin ja hoidettiin parhaalla tavalla, mutta se oli niin sairas, ettei se koskaan voinut tulla oikein terveeksi, ja niinpä pikku Tipan valkea elämä oli lopetettava. — Siksi Trapp itki.

Täti antoi pahvirasian ja kiinnitti sinisiä kukkia ja vihreitä lehtiä kannelle. Pehmeälle ruoholle laskettiin Tippa lepäämään. Isot siskot kalvoivat haudan, ja sitten he kulkivat kaikki pitkässä jonossa perätysten, hitaasti ja juhlallisesti. Tippa laskettiin hautaan, ja pojat saivat äidin kaikkein kauneimmat kukat koristaakseen niillä pikku Tipan hautaa.

HUVIRETKI.

"Nouskaa ylös, pojat", sanoi isä eräänä aamuna, "lähdetään huviretkelle." Tripp haukotteli, Trapp ojensi jäseniään ja Trull hieroi unen silmistään. "Minnekä me lähdemme?" "Saarille", vastasi isä, "pitäkää nyt kiirettä, niin saamme laittaa ongenvavat kuntoon."

Pojat virkosivat varsin pian täysin hereille ja pukeutuivat niin nopeasti kuin suinkin. Tripin paita tuli nurin, "mutta vähät siitä, silloinhan onni on oikea", tuumi hän. "Hampaat voisivat kernaasti jäädä pesemättä", arveli Trapp, "mutta parasta on sittenkin pestä, sillä täti muistaa kyllä kysyä, ja silloin me saamme palata takaisin." Hetken kuluttua vesi porisi kaikkien suussa, punainen hammastahdas vaahtosi ja pienet kädet heiluttivat hammasharjaa kaikin voimin. No, vihdoinkin he olivat puetut. Seitsemänpeninkulman vauhdilla sitä kiidettiin sitten keittiön läpi. Suuri käsiliinalla peitetty kori oli pöydällä, toinen lattialla, jossa oli kahvipannu ja kattila kalasopan keittämistä varten, sillä oli määrä onkia kaloja. "Älkää unohtako suoloja ja tulitikkuja", kuului äidin varottava ääni, kun he hyökkäsivät ulos.

Ilma oli niin ihana kuin vain saattoi toivoa. Isot pojat laittoivat purjeveneen kuntoon, täyttivät pienen tynnyrin kaivovedellä, sillä merivesihän on suolaista eikä kelpaa kahvinkeittoon. Siinä tuli jo "Naperokin"; niin, sellaisen nimen oli Trull pienenä antanut keittäjättärelle, ja nyt kaikki kutsuivat häntä siten. Olipa hän kerta jäädä ilman kirjettäänkin, kun pojat eivät muistaneet hänen oikeaa nimeään. Hänellä oli kori käsivarrella, ja sitten kaikki läksivät laiturille. Vene työnnettiin vesille, ja iloisin mielin vilkutettiin hyvästiksi Emma tädille ja Othellolle, jotka jäivät kotiin. Koti pieneni pienenemistään mitä pitemmälle päästiin, lopulta näkyi vain huvilan peltikatto, joka kimmelsi hopeisena auringonpaisteessa. "Nyt Putte saa olla tähystäjänä", sanoi isä, kun he lähestyivät saarta. "Pitää etsiä hyvä maihinnousupaikka. Tuolla on viettävä kallionkieleke, katsohan, onkohan siinä niin syvää, ettei vene tartu pohjaan kiinni." Niin, hyvä siinä oli laskea maihin, ja iso veikko, joka piti perää, huusi: "Keksi esille; ottakaa vastaan."

Rannalla pojat löysivät sopivia voileipäkiviä ja alkoivat viskellä niitä. He olivat paljain jaloin, jotta ei haitannut, vaikka seisoikin aivan veden rajassa. Sitten he läksivät hakemaan risuja, joita oli runsaasti puiden alla metsässä. Rannasta he löysivät kauniita sinisiä kukkasia, pitkiä, hyvin pitkiä, ja hetken kuluttua punaisiakin, mutta ne olivat lyhyempiä. Joka tapauksessa he poimivat sinisen ja punaisen kukkakimpun, antoivat sinisen äidille ja punaisen tädille töyhdöiksi heidän hattuihinsa. Heti ne otettiin käytäntöön, ja poikien täytyi pakostakin ajatella intiaaneja. Heidän sisarensa Kinnu-Liisa sanoi, että toinen kukka oli nimeltään Veronica longifolia [rantatädyke] ja toinen Lythrum salicaria [rantakukka]. Hän oli kovin viisas, tuo Kinnu-Liisa, kun hän tunsi sellaistenkin kasvien nimet, jotka eivät kasvaneet edes kotimäellä, arvelivat pikkupojat.

Valkea liina oli levitetty kivelle, ja kupit ja kulhot, leivät ja voit, pullat ja ruskeat piparikakut sen päälle. — — — Voi toki, miten hyvältä se oli maistuva!

Isä oli kiinnittänyt riippumaton kahden puun väliin ja loikoi siinä katsellen äidin ja tädin hommia. Nyt kuului vihellyspillin ääni. Isot siskot tulivat juoksujalkaa toinen toisensa jälkeen, ja Napero toi höyryävän kahvipannun. "Miksi ruoka maistuu kaikkein parhaalta saaressa?" ihmetteli Trapp itseksensä.

Kalaonni oli hyvä, ja niin pian kuin kalat olivat vedetyt ylös vedestä ja tapetut, viskattiin ne Hildalle, joka perkasi ne sitä myöten.

"Kuules, Tripp", sanoi Ukko, "sinä et saa kiusata kalaa, se on heti tapettava. Tulehan tänne, niin opetan sinua", ja Ukko otti ahvenen käteensä, pisti sormensa kalan suuhun, taivutti äkisti päätä taakse, niin että niska taittui, ja kala kuoli heti paikalla. "Näin sitä on tehtävä, jollei ole veistä, ymmärrätkö nyt", kysyi Ukko. "Kyllä", sanoi Tripp, "en minä tahdokaan kiusata eläimiä, sillä tiedän että se on väärin."

Pikkupojat eivät malttaneet kauan onkia. He vetivät vavat ylös, ja
Trull muisti kiinnittää siiman lujasti.

Kallionkieleke veneen vieressä oli kovin hauska. Veden rajasta se oli hiukan liukas, mutta eihän sitä tarvinnut mennä niin kauaksi. He kävivät kaikki rinnan istumaan ja liukuivat alas ja heistä tuntui ihmeen hauskalta, kun kallio poltti heidän jalkojansa. "Katsokaas", sanoi Trapp, "miten paljon särkiä on veneen alla!" He kumartuivat eteenpäin ja unohtivat liukkaan merenruohon. Loiskis! kaikki kolme pulskahtivat märkään veteen. He tarttuivat veneeseen kiinni ja kömpivät hiukan noloina ylös. "Mutta lapsikullat", huudahti täti, "mitä me nyt panemme teidän päällenne, kun emme ottaneet varahousuja mukaan?" Paidat ja housut levitettiin aurinkoon kuivamaan, puserot eivät olleet märkiä. "Nyt minä tiedän", sanoi äiti nauraen. "Tulkaahan tänne." Paluumatkaa varten hän oli ottanut mukaan poikien punaiset villaröijyt, ne, joissa oli kultaiset napit.

Äiti pujotti hihat housunlahkeiksi jalkaan ja napitti kiiltävät napit takaa kiinni. He olivat aivan kuin koreita marakatteja, ja täti ja äiti nauroivat sydämensä pohjasta. "Saammeko nyt leikkiä purjeveneessä?" kysyivät pojat. "Kyllä te saatte. Varokaa vain, ettette putoa uudestaan veteen", sanoi äiti, "sillä sen useampia housuja ei meillä ole."

Äiti ja täti kävivät isän riippumaton juurelle istumaan. Heillä oli kirja mukanaan ja äiti luki ääneen, täti teki käsitöitä ja isä nautti. Aika kului kovin hauskasti, vain muutamat nenäkkäät hyttyset häiritsivät joskus rauhaa. Kovinpa he hämmästyivät, kun Napero vihelsi pillillä merkiksi, että päivällinen oli valmis. "No niin", sanoi äiti, sulki kirjan, nousi ylös ja karisti hameestaan pois kaarnaa, "tulkaa nyt, ystäväni." Isä kohosi istualleen riippumatossa ja katseli ympärilleen. "Missä on purjevene?" huudahti hän. Samassa kaikki olivat rannassa. Lopulta he keksivät sen lahdenpohjukassa, miten ihmeellä se oli joutunut sinne? Suuri veikko ja Putte hyppäsivät pieneen veneeseen, joka onneksi oli irroitettu purjeveneestä, ja soutivat voimakkain aironvedoin pikkupoikien jälkeen. "Mitenkä se kävi?" kysyi isä, kun he palasivat takaisin. "Kas", sanoi Trapp, "me otimme kukin airon ja koetimme työntää venettä rannasta ja lopulta nuora irtaantui kivestä ja me soljuimme rannasta. Te ette huomanneet mitään ja se oli kauhean hauskaa. Sitten me nostimme airot veneeseen ja olimme purjehtivinamme myrskyävällä merellä." "Luulenpa, että minun täytyy antaa teille hiukan kyytiä", sanoi isä, kun he olivat jälleen maissa. Mutta pojat juoksivat tiehensä, ja isä jäljessä. Toinen iloinen naurunpurskahdus seurasi toistansa, ja lopulta isä sai kiinni kaikki kolme marakattia ja toi heidät höyryävän kalakeiton ääreen.

Mutta kaikella on loppunsa, niinpä iloisella huviretkelläkin. Napero pakkasi tavarat koriin, ja Hilda auttoi häntä. Isot lapset kantoivat ongenvavat veneeseen. "Nostakaa purjeet", sanoi isä isolle veljelle. "Ei, ei!" huusi hän vastaan. "Mikä on hätänä?" ihmetteli isä. "Kaikki köydet ja kuutit ovat irrallaan." Se oli merimies Trullin työtä heidän purjehtiessaan myrskyisellä merellä. Siinä sitä kiivettiin, vedettiin, huudettiin ja soviteltiin. Kurren, joka oli ketterin heistä, täytyi kiivetä mastoon, ennenkuin kaikki oli taas kunnossa. Trull näytti hiukan nololta ja lupasi, ettei hän koskaan enää tekisi mitään sellaista. Vihdoin lähdettiin matkaan. Onnellinen perhe keinui hiljalleen kotirantaa kohti.

PIKKUPOIKIEN AJATUKSIA JA MIETTEITÄ.

Äiti ja täti olivat kutsutut Isoonsaareen vieraisille, ja sinne he menivät kernaasti. "Pikkupojat", sanoi äiti, "voimmeko me lähteä nyt hyvässä rauhassa, totteletteko te Naperoa ja tulette heti syömään, kun teitä kutsutaan, ettekä ole villejä, vaan käytte kauniisti nukkumaan?" — Hyvänen aika, tietysti he sen kaiken tekisivät, menkää vaan rauhassa! Niinpä täti ja äiti saivat edeltäpäin iltasuudelman. —

Illalla kotiintullessa löysi äiti pienen kirjeen yöpöydältään. Siinä seisoi:

"Rakas äiti. Me olemme olleet oikein tyhmiä, mutta me koetamme tästä lähin tulla oikein kilteiksi, niin ettei äidin tarvitse surra meidän tähtemme. Tripp, Trapp, Trull."

Tämän pienen kirjeen äiti kätki raamattunsa väliin ja rukoili Jumalaa siunaamaan pikkupoikien hyvää päätöstä.

* * * * *

Isä lepäsi sohvalla. Trapp istui jakkaralla vieressä. Hän näytti kovin miettivältä, niin että isä ihmetteli, mitähän hän oikein ajatteli, mutta isä ei tahtonut häiritä häntä, siksi he olivat kumpikin kauan vaiti. Vihdoin sanoi Trapp: "Kun isä tulee vanhaksi, niin minä teen työtä sinun puolestasi." "Kiitos, rakas poikani", sanoi isä ja veti Trapin puoleensa. "Katsos", jatkoi Trapp, "minä olen tullut ajatelleeksi, että niin kai pitää olla, koska olen nähnyt sinun tekevän työtä isoäidin puolesta."

* * * * *

Oli ilta. Täti luki pojille kuningas Salomosta ja liljasta. "Tiedätkö", sanoi Trapp, "miksi lilja on kauniimpi kuin kuningas Salomo kaikessa ihanuudessaan?" "En", vastasi täti. "Siksi", sanoi Trapp, "että se on synnitön."

* * * * *

Pojat olivat kovassa pulassa, sillä he olivat kuulleet isän sanovan äidille: "Tiedätkö, nyt minä olen aivan ilman rahaa." Se oli jotain kauheaa. — He tulivat ajatelleeksi heidän omaa suurta kassaansa. He olivat, paitsi mitä he itse olivat ansainneet, saaneet lahjaksi sangen paljon rahaa, yhteensä 8 markkaa 90 penniä. Nyt he arvelivat, että isää oli autettava. Niinpä he ottivat erilleen 5 markkaa, käärivät sen paperiin, ja kirjoittivat sen päälle: "Rakkaalle isälle, koska hänellä ei ole rahaa." Tämän paketin he piilottivat isän lautasliinan alle aamiaispöydässä. Nythän isä voisi ostaa ruokaa ja koulukirjoja ja uusia kenkiä ja kaikkea sellaista, ja se tuntui oikein hauskalta!

He seisoivat kukin tuolinsa vieressä ja odottivat, että isä ottaisi pois lautasliinansa. He saattoivat kuvitella mielessään, miten iloiseksi hän tulisi. Mutta — ja he katsoivat ihmeissään toisiinsa. Isä ei nauranut, hän kävi vain istumaan ja ojensi käsivartensa heitä kohti, ja kun hän oli suudellut ja kiittänyt heitä, näkivät he kaksi suurta kyyneltä hänen silmissään. Se oli ihmeellistä, ei lainkaan sellaista kuin he olivat olettaneet. — Mutta heidän sydämissään tuntui lämpimältä ja iloiselta, aivankuin he itse olisivat saaneet jonkun lahjan; ja siitä he ymmärsivät, että kaikki oli niinkuin tuli ollakin, ja he arvelivat kaikki kolme, että he pitivät aivan sanomattoman paljon isästään.

* * * * *

Siihen aikaan kun sota riehui Balkanin niemimaalla, seurasi Trapp hyvin tarkasti tapahtumien kulkua. Hän kyseli kaikenlaista alituiseen ja pyysi selitystä sellaiseen, mitä hän ei itse ymmärtänyt. Hän oppi tuntemaan eri valtioita ja teki omia laskujaan ja johtopäätöksiään. Eräänä päivänä hän tuli äidin luo ja kysyi: "Miten kirjoitetaan kuninkaalle?" "Mitä sinä tarkoitat?" sanoi äiti. "Minä tahtoisin tietää miksikä häntä nimitetään", selitti Trapp. "Teidän Majesteettinne", selitti äiti. "Vai niin, kiitos, minäpä kirjoitan Englannin kuninkaalle", ja sitten hän läksi nyökäten päätään.

Äiti hämmästyi aika tavalla, mutta tuumi: "Kai minä saan selityksen kunhan odotan kärsivällisesti."

Jonkun päivän perästä tuli Trapp taaskin — "Kun minä en osaa englanninkieltä", sanoi hän hieroen selkäänsä seinää vasten ja näytti kovin huolestuneelta.

"Mitä sinä englanninkielellä tekisit?" ihmetteli äiti, joka oli unohtanut koko kirjeen. "Minä pelkään, ettei kuningas ymmärrä minua." "No, kyllä minä pidän siitä huolen, minä annan jonkun kääntää sen englanninkielelle." Trapp oli hyvillään.

"Oletko sinä jo alottanut kirjeesi?" kysyi äiti. "Olen, alku ja loppu on jo kirjoitettu", vastasi Trapp ja ojensi hänelle paperin. Äiti luki:

"Teidän Majesteettinne.

Minä olen keksinyt sotasuunnitelman. Nyt minä kerron sen. Kun
nyt — — — — — —

Hyvästi Georg! Minä olen 8-vuotias poika. Minä olen suomalainen.
Minun nimeni on — — — ja osoitteeni — — — — — —."

"Katsoppas äiti", selitti Trapp, "minusta tuntui niin ikävältä, ettei kuningas ymmärtäisi minun kirjettäni, ja siksi en kirjoittanut sitä valmiiksi, mutta nyt minä voin jatkaa", ja Trapp juoksi pois. Hän hyppi yhdellä jalalla koko pitkän eteisen läpi.

Kirjettä ei koskaan käännetty englanninkielelle, sillä jonkun ajan kuluttua tuli Trapp alakuloisena sanomaan: "Minun sotasuunnitelmani ei kelpaakaan, sillä Balkanilla ei ole käynyt niinkuin minä oletin."

Mutta äiti pani kirjeen talteen muistona pikkupoikien tuumista.

TRULLIN SEIKKAILU JA HIUKAN MUUTA.

Hilda, Trullin hyvä ystävä, oli sairaana. Joka päivä hän meni palvelijoitten kamariin pitämään hänelle seuraa. Hän poimi hänelle pieniä kukkakimppuja ja piirusti hänelle kuvia, joista Hilda varsin hyvin sai selkoa, mutta kerran kävi hullusti. Trull oli piirustanut ilmalaivan, ja kun hän kysyi Hildalta mikä se oli, tarkasteli hän hetken aikaa kuvaa ja huudahti lopulta hyvin iloisena: "Nyt minä tiedän, heinäsirkkahan se on!"

Hilda parka oli astunut jalkansa ruosteiseen naulaan, ja nyt hänen täytyi yhtä mittaa hautoa jalkaansa jäällä. Hyvä että kellarissa oli jäitä. Jääpalaset pantiin ämpäriin vuoteen ääreen, ja jalka oli jo hiukan parantunut, sillä Hilda oli ahkerasti vaihtanut kääreitä. — Niin, siellä Trull nyt istui ja piirusti. Hän oli nostanut pienen tuolinsa suuremman eteen, joka teki pöydän virkaa. He liimasivat myöskin kiiltokuvia yhdessä ja katselivat kuvakirjoja, joiden sisältöä Trull selitti, ja Hilda oli kovin tyytyväinen.

Eräänä aamuna Trull muisti jotain hyvin tärkeää. Hän ei ennättänyt edes napittaa puseroaan ennenkuin hän juoksi Hildan luo ja kertoi mitä hänellä oli mielessään.

Hilda oli kovin huvitettu, ja Trullin silmät loistivat; hän selitti tarkasti, mutta kesken kaikkea hän arveli voivansa yhtä hyvin istua kuin seisoakin, ja siksi hän siirtyi pari askelta taakse käydäkseen istumaan pienelle tuolilleen — "loiskis!" siinä hän nyt oli keskellä jää-ämpäriä. Hän kävi samassa aivan mykäksi, katsoi huolestuneena Hildaan ja sanoi: "Et suinkaan sinä naura, kun minä nolostuin niin kovin?" "No mutta rakas ystävä", vastasi Hilda purren huultaan, "kuinka minä voisin nauraa!"

Kylläpä lattia nyt oli kaunis — se lainehti järvenä. Mitenkä Trull pääsisi luovimaan keittiön kautta Naperon huomaamatta hänen pientä nurjaapuoltaan? Hän raotti ovea. Olipa hänellä sentään hyvä onni; Napero, pesi lautasia aamupuuron jäljiltä ja seisoi selin huoneeseen. Nopeasti Trull kiiti eteenpäin.

Hän asettui sitten korkeaselkäisen tuolin taakse seisomaan ja muutti kiireesti housuja, sillä hyi miten ilkeää, jos joku muu kuin täti tai äiti olisi nähnyt hänet.

* * * * *

Trull ei ollut aina ystävällinen eläimille. Kerran hän oli kiusannut muutamia rapuja yhdessä Tripin kanssa. Isä oli juuri ostanut ne, ja pojille oli sanottu, etteivät he saisi koskea niihin, mutta kiusaus oli liian suuri. Sitä he saivat kuitenkin katua, sillä leikki loppui pahasti. Molemmat kavaljeerit pistettiin keskellä valoisaa päivää eri huoneissa vuoteeseen kokonaiseksi tunniksi. He näyttivät kovin noloilta seisoessaan yöpaidoissaan, raottaessaan ovea ja kysyessään itku kurkussa: "Pitääkö meidän pestä hampaatkin?"

Tämä rangaistus riitti Tripille, mutta Trullin sormia syyhyi yhä. Hän saattoi rutistaa kärpäsiä ikkunaruutua vasten, ja kerran hän heitti madon kuumalle liedelle, mutta samassa äiti saapui paikalle ja pelasti raukan. Rangaistukseksi äiti painoi hetken aikaa Trullin sormea liettä vasten. Trull huusi, ja pieneen sormeen nousi rakko, jota äiti sitten paranteli. Äidin sydäntä kirveli ehkä vieläkin enemmän kuin sormea. Kun Trull oli mennyt, läksi äiti omaan huoneeseensa, kiersi oven lukkoon ja purskahti katkeraan itkuun.

Tämän tapauksen jälkeen seisoi Trull eräänä päivänä räystään alla vesitynnyrin ääressä. Hänellä oli jotain tärkeätä työtä, sen saattoi selvästi huomata. Hyvät ystävät, tiedättekö mitä hän teki? Hän pelasti perhosen hukkumasta, ja sen jälkeen hän usein ojensi pienen kätösensä eläinten avuksi, jotka olivat joutuneet vaaraan.

SADEILMA.

Sade ratisi ikkunaruutuja vasten, ja suuret männyt pudistelivat päitään; kuusen- ja männynkäpyjä ja kaarnaa lenteli pitkin mäkeä tuulen irtiraastamana. Niin, satoipa kuin taivas olisi ollut avoinna.

Pojat olivat pahalla tuulella, mutta täti sanoi: "Mitenkä kaikki voisi kasvaa, jollei sataisi, ja mitenkä pienet pojat muuten voisivat saada syödä koreita omenoita puutarhasta syksyllä?" Niin, tottahan se oli, mutta voisihan sataa öisin, silloin kun nukutaan. "Mutta", sanoi täti, "ajatelkaahan kaikkia merimiehiä, jotka purjehtivat ja valvovat teidän nukkuessanne pehmeissä vuoteissanne. Eikö heitä olisi sääli?" "Olisi kyllä", kuului hidas vastaus. "Emmekö koeta siis olla tyytyväisiä ja levittää kaksinverroin aurinkoa täällä sisällä, kun ulkona sataa? Olisipa kovin surkeaa, jos olisi pilvistä sekä ulkona että sisällä." Ei kukaan vastannut, mutta Trapp kietoi käsivartensa tädin kaulaan ja suuteli häntä. "Nyt minun mielestäni me voisimme pyytää äitiä kertomaan meille jotakin", ehdotti täti. Sitä mieltä pojatkin olivat.

"Vai te, veitikat, aiotte istua kädet ristissä", sanoi äiti, "mars hakemaan vohvelitöitänne." Ja niinpä kaikessa kiireessä saatiin pieni ompeluseura kokoon.

"Kerrohan nyt, äiti", pyysivät pojat. "Mitä minä kertoisin", kysyi hän. "Jotain itsestäsi", ehdotti Trapp. "Vai niin", arveli äiti ja alkoi tuumia. — "No, nyt te saatte kuulla, mitä minulle tapahtui, kun olin noin 13 vuoden vanha. Olin menossa hautausmaalle viedäkseni seppelettä pikku siskoni haudalle. Oli syksy ja hän oli kuollut keväällä. Matkalla näin varsin suuren ihmisjoukon eräässä kadunkulmassa. 'Mitähän siellä voi olla?' tuumin kiiruhtaessani askeleitani. Tietysti menin lähelle ja näin pienen kahden tai kolmen vuoden vanhan tytön, joka oli paljain jaloin ja itki ja värisi kylmästä. Eräs rouva kysyi häneltä kaikenlaista, mutta lapsi itki vain. Silloin minä sydämessäni harmistuin kaikkiin noihin ihmisiin, jotka vain uteliaina katselivat tyttöä eivätkä auttaneet häntä, ja arvelin, että pikku sisko saattoi odottaa seppelettään, mutta tämä lapsi ei sitä voinut. Minä tunkeuduin hänen luokseen, kumarruin alas ja otin hänet syliini. 'Kiedo käsivartesi kaulaani', sanoin minä, 'niin jaksan paremmin kantaa sinua', ja sen hän heti tekikin. 'Tunnetko sinä tuota lasta?' kysyi rouva minulta. 'En', vastasin minä, 'mutta hänen on vilu.' Ja sitten minä vaelsin kotiinpäin.

"Kun minä vein pienokaisen mummon luo, hätkähti hän. Oi, en ollut tullut sitä ajatelleeksi; olihan mummo äskettäin kadottanut oman pienen tyttönsä. Mutta jo seuraavassa silmänräpäyksessä hän kiiruhti lapsen luo, antoi keittää maitoa hänen lämpimikseen, ja sillä välin kuin tyttö, joka oli käynyt iloiseksi, jutteli reippaasti, seisoi mummo aivan hiljaa ja katseli vain häntä. Lopulta hän meni viereiseen huoneeseen. Hän tarttui piironginlaatikon avaimeen avatakseen sen, mutta ei voinut, käsi painui voimattomana jälleen alas. Silloin minä kiiruhdin mummon luo ja näin suuria kyyneleitä hänen silmissään. Minä kiedoin käsivarteni hänen ympärilleen ja odotin. Silloin hän avasi laatikon; siellä olivat sisareni kaikki vaatteet. Mummo otti esille toisen vaatekappaleen toisensa jälkeen ja meni vieraan, yksinäisen lapsen luo. Kylläpä pienokainen ihastui. Hän nauroi ja jutteli lakkaamatta, ja parhaat kaikista olivat pikku siskon samettiset, nahkareunaiset päällyskengät. Mummo pesi ja siisti pienokaista, kaikki likaiset kyynelten jäljet katosivat, ja tyttönen näytti yhtä somalta kuin itse kevään Maija.

"Päivällisen jälkeen sanoi mummo: 'Nyt meidän täytyy koettaa ottaa selkoa lapsen kodista.' Mummo talutti häntä toisesta kädestä, minä toisesta. Muistan vielä, miten mummon pitkä suruharso liehui tuulessa ja miten minä käydessäni toivoin, ettemme löytäisi lapsen äitiä, vaan saisimme itse pitää hänet. Pienokainen käveli iloisena eteenpäin, ja joka askeleella hän nosti pieniä jalkojaan niin korkealle, että hän saattoi nähdä rakkaat pehmeät päällyskenkänsä. Äkkiä hänen puheensa katkesi, hän veti ikäänkuin henkeään ja huusi sitten: 'Tuolta tulee äiti.' Ja aivan oikein, eräs vaimo juoksi meitä vastaan ja sulki pienokaisen syliinsä onnellisena ja iloisena kun oli löytänyt jälleen kadonneen aarteensa.

"Mutta mummo ja minä palasimme ääneti kotiin."

"Oliko hän soma, tuo pieni tyttö?" kysyi Trull. "Oli, kun hänet oli pesty", vastasi äiti. "Nyt minun mielestäni äiti voisi kertoa vielä toisen jutun", sanoi Tripp. "Mutta oikein lystikkään", lisäsi Trapp huoaten. "Mutta myöskin sinusta itsestäsi", komensi Trull. "Ehkäpä aprillipäivästä", sanoi äiti. "Niin, niin", huusivat kaikki kolme poikaa. Ja äiti alkoi: "Minä seisoin makuukamarissa ja huusin isälle: 'Tule, tule pian tänne ja ota hiilihanko mukanasi, täällä on hiiri.' Isä hyökkäsi sisään huoneeseen. Samassa minä kiiruhdin ruokasaliin, 'hiiri juoksi tänne, kultaseni, kiiruhda tänne.' Ja isä kiiruhti jäljessä hiilihanko ojossa. 'Ai, voi, voi, nyt se livahti lastenkamariin', ja taaskin me kiiruhdimme eteenpäin. Isä, joka oli likinäköinen, koetti etsiä oikein tarkasti. Silloin minä hiivin tädin huoneeseen ja huusin sieltä: 'Nyt se on täällä.' Mutta isä tuli vilkaisseeksi minuun, hän aavisti pahaa ja ymmärsi, että jotain oli hullusti. Silloin minä juoksin tieheni ja lauloin riemuiten: 'April, april, april.' Isä asetti hiilihangon uuninnurkkaan ja alkoi ajaa minua takaa, ja sen hiiren hän sai kiinni."

"Eräänä toisena aprillipäivänä olin minä sairaana", jatkoi äiti. 'Oletko lukenut sanomalehdestä', kysyin minä tädiltä, 'että Fazer on lähettänyt kauppaan taas uusia karamelleja? Olisipa kovin hauska saada maistaa niitä.' 'Kyllä sinä niitä saat', sanoi täti, 'kun menen ulos iltapäivällä, ostan niitä sinulle. Minkä nimisiä ne ovat?' 'Polketta française', vastasin minä sukkelasti. — Kun täti tuli kotiin iltapäiväkävelyltään, sanoi hän: 'Suo anteeksi, kultaseni, ettei minulla ole mukanani noita uusia karamelleja, mutta tiedätkös miten kävi? Ne unohtuivat minulta ollessani Fazerin läheisyydessä ja sen vuoksi menin tähän kulmapuotiin, jossa heillä tavallisesti on runsas varasto kaikenlaisia makeisia. Voisinko saada Fazerin uusimpia karamelleja, pyysin minä. — Kernaasti, ja he aikoivat juuri panna niitä pussiin, kun minä sanoin: Ei tuota lajia. Eikö teillä ole Polketta françaisea? — Ei, sellaisista me emme ole kuulleet edes puhuttavankaan. — Niin, ne ovat juuri tulleet kauppaan, sanomalehdestä päättäen. — Silloin me saamme niitä kyllä aivan näinä päivinä.'

"Tultuani ulos kadulle tuumin mielessäni, menisinkö takaisin Fazerille, mutta tiesin sinun odottavan minua ja päätin siis jättää ostamisen huomiseksi. 'Olipa se hiukan ikävää', sanoin minä, 'sillä niitä voidaan saada vain tänään' — — ja samassa minä piilouduin peitteen alle. — Nyt te, pojat, näette, miten vallaton äiti teillä on."

"Minäkin olen narrannut aprillina", kertoi Trull, "minä sanoin Hildalle: 'Katsos, millainen tahra sinulla on' — ja hän pelästyi niin kovasti." "Ja me", huusivat Tripp ja Trapp yhteen ääneen, "sanoimme Putelle, että pihalla on apina." "Niin, kyllä se on hauska päivä", arveli täti, "mutta hyväpä kuitenkin, ettei ole muuta kuin yksi aprillipäivä vuodessa."

Hetken kuluttua kysyi äiti: "Kuuletteko jotain?" "Emme", vastasivat pojat. "Mutta minä kuulen", sanoi täti hymyillen, "kilahtelee niin hauskasti." Pojat kuuntelivat, ja äkkiä huudahti Tripp: "Minäkin kuulen, Hilda laittaa kahvitarjottimen kuntoon."

Keräydyttiin pöydän ympärille. Suuret lapset tulivat yläkerroksesta.
"Minulla on kova hammassärky", sanoi Kurre ja näytti veitikkamaiselta.
"Silloin te tulitte oikein kreivin aikaan", vastasi täti, "sillä
pöydällä on lääkettä."

Täti kaatoi kahvia kuppeihin ja varoitti lapsia kaatamasta kermakannua, "sillä tiedättehän te, että se on hiukan epäluotettava."

Koska oli sadeilma, oli Hilda saanut luvan panna pöytään hyviä tähtileipiä, ja ne kelpasivat kyllä herkkusuille.

"Mitä te olette siellä yläkerrassa tehneet?" kysyi äiti, kun kahvi oli juotu. "Me olemme pelanneet sveitsiläispeliä", vastasi Ukko. "Mennään nyt jatkamaan", ehdotti Kurre. "Kiitos lääkkeistä, hammassärkyni on jo kadonnut", ja tuo veitikka nauroi. "Se on niin hauska peli", sanoi Kinnu-Liisa, "minä olin juuri voittamassa, ja sitten koko joukko marssi taas ylös.

"Nyt pikkupojat saavat panna käsityönsä kokoon — kas vaan, Trull, miten ahkera sinä olet ollut. Olet pujotellut oikein pitkän palasen; ajattelehan miten iloiseksi kummitäti tulee ja miten tyytyväinen joulupukki on, kun hän saa sinun työsi konttiinsa. Sitten äiti silittää liinan ja ompelee pitsin ympärille. — Sillä aikaa kun te siivoatte ompeluseuran jäljiltä, kerron minä teille pienen sadun, jonka luin ensimäisellä tai toisella luokalla koulussa ollessani ja jota en koskaan ole voinut unohtaa. Olipa kerran kaksi tyttöä, jotka olivat menossa kaupunkiin. Kummallakin oli raskas kori kannettavanaan. 'Oi voi', sanoi Martta, 'miten kauheata; taakka on raskas, tie pitkä, aurinko paahtaa, en minä jaksa kaupunkiin saakka.' Samassa vierivät vaunut ohitse, ja niissä istui nuori tyttö. 'Niin', sanoi Martta ja oikaisi selkäänsä, 'helppo sinun on päästä eteenpäin.' Maitokuorma ratisi tiellä. 'Miksikä maitokuorma saa ajaa ja minun täytyy kävellä? Hyi, miten ikävää koko elämä on.' Sisar ei vastannut mitään, mutta lopulta kysyi Martta: 'No mutta Anni, sinun korisi on yhtä raskas kuin minunkin, miten sinä jaksat sitä kantaa?' 'Niin', sanoi Anni, 'se on salaisuus.' 'Kerro minullekin', pyysi Martta. 'Kernaasti', sanoi Anni, 'ennenkuin läksimme matkaan, poimin minä kaksi yrttiä ja panin ne koriini.' 'No ei suinkaan se siitä tullut kevyemmäksi', naureskeli Martta. 'Tulipa niinkin, sellainen voima niillä yrteillä on.' 'Mitkä ne ovat nimeltänsä? Neuvo minuakin poimimaan niitä.' 'Toisen nimi on tyytyväisyys, toisen kärsivällisyys', vastasi Anni hymyillen. Tahtoisinpa tietää, ketä minun pikkupoikani tänä aamuna muistuttivat, Marttaako vai Annia? Ja kuka löysi yrtit?" "Täti ne löysi, huusivat kaikki yhteen ääneen.

"Mitäpä jos pikkupojat kattaisivat päivällispöydän, niin Hilda saisi silittää?" sanoi täti. "Kernaasti", ja kolme paria pikku jalkoja juoksi toimessaan keittiön ja ruokasalin väliä.

Ei kestänyt kauan ennenkuin pöytä oli katettu. "Onko kaikki hyvin nyt?" kysyi Trull. "Kyllä, kaikki on hyvin", sanoi täti, "hiukan vinossa vain." "Vinossa", ihmettelivät pojat ja katselivat tarkasti työtänsä. "Nyt minä tiedän", huusi Tripp, juoksi keittiöön ja palasi jo samassa takaisin kaksi suola-astiaa mukanaan, jotka hän asetti pöydälle. "Onko pöytä nyt suorassa?" kysyi hän. "Niin, nyt kaikki on hyvin", vastasi täti ja pyysi Trappia antamaan merkin vihellyspillillä, että päivällinen oli valmis.

LAUVANTAI.

Lauvantai-illat olivat kovin hauskoja. Silloin isä tuli iltapäivällä maalle. Kello yksi, kun aamupäivälaiva vihelsi, kiiruhti Ida leivintupaan, jossa hän rupesi puhdistamaan ja siivoamaan saatuaan tulen syttymään. Saunakamarin hän koristi lehvillä ja lauteille hän levitti olkia. Kun isot pojat olivat auttaneet häntä kantamaan vettä muuripataan, läksivät he metsään koivunoksia hakemaan, joista Ida teki vastoja. Äidin mielestä pojat olivat huonoja, kun eivät osanneet itse tehdä vastoja, mutta he väittivät, että se oli heille kerrassaan mahdotonta.

Kun isä oli tullut ja kaikki oli valmista, läksi isä koko poikaliudan kanssa saunaan, naapurien pojat olivat myös mukana, ja sitten he vihtoivat toisiansa. Eräs ruotsalainen setä, joka kerran tuli käymään maalle, juuri eräänä lauvantaina, sanoi: "Minä luulin, että saisin oikean selkäsaunan, mutta se tuntuikin pehmoiselta ja hyvältä."

Jos oli kotona kaljaa, simaa tai limonaadia, kannettiin tarjottimella juotavaa saunaan, ja kaikkien mielestä se maistui mainiolta lauteilla kuumassa.

Mutta paras säästettiin sittenkin lopuksi. Kylvyn jälkeen kääri isä ympärilleen karhean, ruudullisen lakanan aivan kuin toogan, näyttäen kerrassaan muinaisajan roomalaiselta. Hän astui hitain askelin laiturille, ja pojat uimahousuihin pukeutuneina seurasivat jäljessä. Kylläpä siinä loiskittiin, hypittiin ja heittäydyttiin suoraan laiturilta veteen. Suuremmat ottivat pienemmät syliinsä opettaakseen heitäkin reippaiksi. Äiti ja täti läksivät usein kaivolle katselemaan. Tämä oli "lauvantaihuvia".

Sillä välin Napero oli valmistanut illallisen. Usein oli houkutteleva, hyvältä tuoksuava marjavati pöydällä. Isä kävi keinutuoliin istumaan otettuaan ruokaa eteensä, asetti teelasin viereensä ja sanoi: "Syötyä me voimme hiukan soittaa, lapset." Ja Putte otti viulunsa esille, ja sana lähetettiin naapureillekin. Pekka tuli viuluineen ja Ukko soitti pianoa. Hän alotti Sibeliuksen valssilla, ja sitten naapurin Kaija ja Ukko soittivat nelikätisesti. Kinnu-Liisa, Ukko ja Putte esittivät sen jälkeen triion, sitten seurasi yksinlaulua, niin, koetettiinpa saada aikaan neliäänistäkin laulua. Pekan ja Puten viulut eivät saaneet liioin levätä, ja lopuksi lapset tahtoivat kuulla äidin laulavan. Ja hän lauloi heille lauluja heidän omasta elämästään. Ensin Tripistä, Trapista ja Trullista, heidän hevosistaan, isoista veljistä, ja kynsien leikkaamisesta, mikä oli heistä kovin ikävää, sitten "Äiti laula kanssamme" nimisestä rakkaasta laulukirjasta, variksista, kisimirreistä ja jos jotakin hauskaa.

Ilta kului, ja Nukku-Matti raotti ovea. "Nyt me laulamme yhteisen laulun ennen maata menoa", sanoi äiti. Kirkkaat lasten ja syvät nuorukaisten äänet yhtyivät vanhempien ääniin, ja monien sydämien syvyydestä kajahti hiljaiseen kesäiltaan virsi "Huomaasi Herra heitän".

SALAISUUS.

Kaikki kolme poikaa seisoivat verannan alapuolella päät toisissaan kiinni. He kuiskuttivat keskenään ja katselivat väijyen ympärilleen. Ei kukaan saisi kuulla mistä he juttelivat, sillä heillä oli salaisuus. He olivat näet kuulleet, että Niku-Valtteri ja Näsi-Frans olivat nousseet eräänä aamuna hyvin varhain ylös ja lähteneet pienellä ruuhella lahdelle. Siellä he olivat onkineet ja saaneet niin hirveän paljon kaloja, sätkytteleviä, hopeanhohtavia säynäviä, leveitä lahnoja, kyrmyniskaisia ahvenia sekä särkiä, jotka riippuivat aivan suorina kuin tikut ja näyttivät hirveän noloilta, kun ne vedettiin ylös vedestä.

Poikien oli täytynyt levätä kotimatkalla, sen he itse olivat kertoneet, niin raskas oli kalavakka ollut.

Nyt olivat Tripp, Trapp ja Trull päättäneet huomenaamulla "ani varhain", niinkuin sanotaan, lähteä kalaan, mutta ei kukaan, ei kukaan koko maailmassa saisi sitä tietää. Onkivavat olivat kunnossa, pönttö, jossa oli matoja tuoreen ruohon peitossa, oli piiloitettu pensaaseen, varjoisaan paikkaan. Varakoukkuja oli heillä myöskin ja ankkuri oli nostettuna veneeseen. Illallista syödessä oli kunkin määrä säästää kaksipuolinen voileipä eväiksi. "Mutta", huudahti Trapp huolissaan, "miten me heräämme?" Niin, sepä oli kiusallinen kysymys. He alkoivat tuumia sinne ja tänne, ja lopulta Tripp keksi keinon. "Nyt te saatte kuulla", sanoi hän, "minä pyydän tädiltä vahvan ja pitkän nuoran. Sitten me sidomme toisen pään Trapin jalkaan ja toisen minun käsivarteeni. Kun me käännymme yöllä, herätämme me toisemme." Se oli hyvä keksintö, arvelivat pojat, ja kun molemmat muut lupasivat herättää Trullin, oli hänkin tyytyväinen.

Tuli ilta, pojat menivät tavattoman kiltisti maata. — Trapin vuode oli huoneen toisella seinällä, Tripin vastakkaisella. Nuora oli sidottu viidellä vahvalla solmulla, kierrekaihdin oli puoleksi laskettu alas, ja hetken kuluttua kaikki kolme kalamiestä nukkuivat.

Isä, täti ja äiti joivat teetä salissa. Kesken kaikkea he kuulivat kauhean rytäkän. He kiiruhtivat lastenkamariin ja siellä heitä kohtasi julma näky. Kaksi poikaa istui kohossa vuoteissaan ja huusi täyttä kurkkua, toinen hieroen jalkaansa, toinen kättänsä, ja keskellä lattiaa makasi Hilda pitkin pituuttaan. Rikkinäisiä laseja ui keskellä vedenpaisumusta. Hilda oli kompastunut nuoraan ja pudottanut tarjottimen vesikarahveineen ja laseineen. Näin surkealla tavalla tuli koko salaisuus ilmi. Mutta seuraavana päivänä vei Hilda pojat mukanaan metsään ja sanoi heille: "älkää olko pahoillanne, vaikka eilen illalla kävikin niin pahoin; kalaretkelle te sittenkin voitte päästä, ja minä herätän teidät hiljaa ja salaa milloin ikänä te kuiskaatte sanankin minun korvaani."

TEATTERI JA TRULLIN KAUPUNGINMATKA.

Pojat olivat saaneet monta suurta arkkia sotamiehiä, entisiä Turun pataljoonan sotilaita, Savon jääkäreitä, kaartilaisia ynnä muita. He leikkasivat ne irti ja liimasivat pahville, josta tehtiin myös pieni alus, jotta ne saattoivat seisoa pystyssä. Aika tappelu siitä oli syntyvä! Mutta sattuipa nyt sellainen harmi, että liimaputki loppui kesken. Mistä saada uusi? Tuumittiin sinne ja tänne, ja lopuksi päätettiin antaa teatterinäytäntö ja voittorahoilla ostaa uutta liimaa. Eräänä päivänä kaikki oli järjestyksessä. Trapp oli sepittänyt näytelmän, joka oli nimeltään:

Setä ja rosvo.

Naapurin pojat olivat mukana. Tuoleja nostettiin riviin ja pian kaikki paikat olivatkin täynnä, mutta kaikki ihmettelivät sitä, että numeroidut piletit eivät maksaneet mitään.

I NÄYTÖS. Setä (Trull pitkissä housuissa) tulee myöhään illalla kotiin. Palvelija on häntä vastassa, sytyttää kynttilän ja asettaa sen pöydälle, joka on täynnä kirjoja. Setä käy sohvaan istumaan. Hetken kuluttua hän haukottelee ja sanoo: "Olen varsin väsynyt, taidanpa panna maata" — ja hän heittäytyy pitkäkseen sohvalle ja nukkuu pian. — Silloin ovi avautuu hiljaa ja rosvo hiipii sisään, kohottaa pistoolinsa ja ampuu. Takana piilossa istuu Trapp, joka paperista on laittanut paukahtajan, tiedättehän te millainen se on, ja juuri kun rosvo ampui, paukahutti hän tuota laitettaan, ja äiti pelästyi niin kauheasti, että hän oikein hypähti ilmaan. Setä kaatuu kuolleena lattialle. Mutta samassa hyökkää kaksi poliisia sisään ja vangitsee rosvon.

II NÄYTÖS. Tuomari istuu pöydän ääressä lukien lakikirjaa (postimerkkikirjaa). Vanki astuu sisään, kahden poliisin seuraamana. Tuomari julistaa tuomion, joka kuuluu: kolme vuotta vankeutta. Poliisit ottavat esille nuoran ja sitovat vangin.

III NÄYTÖS. Vanki viedään vankilaan. Vahti kulkee pitkin, lujin askelin edestakaisin. Lopulta hän nojautuu muuria vasten levätäkseen hetken aikaa. Oi kauheutta! — hän nukahtaa. — Vanki huomaa sen, tarttuu veitseensä, jonka hän on piilottanut vaatteihinsa, leikkaa poikki nuorat, anastaa vahdin pistoolin ja karkaa.

* * * * *

Nyt pitäisi viimeisen näytöksen seurata, mutta pidetäänkin pieni väliaika. Trull astuu esille, kädessä hänellä on pitkä keppi, jonka toiseen päähän on kiinnitetty pienen pieni kori. Hän työntää korin katselijoiden eteen, näyttää hyvin vakavalta ja lausuu selvällä äänellä yhden ainoan sanan: "Kolehti".

IV NÄYTÖS. Neljännessä näytöksessä on sedän hautajaiset. Tädin pientä korimatkalaukkua kantaa neljä miestä, jotka ääneti kulkevat nuora olkapäällä. Sillä välin kuuluu kirkonkellojen soittoa.

Kaikki olivat tyytyväisiä näytelmään, ja pojat varsinkin, sillä laskiessaan kassaansa oli heillä 53 penniä. Seuraavana aamuna piti äidin matkustaa kaupunkiin, ja Trull oli saanut luvan päästä mukaan, ja silloin hän aikoi ostaa liimaa.

Merkillistä oli erota Trullista kokonaiseksi päiväksi, tuumivat Tripp ja Trapp seisoessaan laivasillalla ja vilkuttaessaan hyvästiksi. Trull oli kovin ihastunut matkaansa, käveli kädet taskussa ylimmällä kannella ja jutteli ystävällisen kapteenin kanssa.

Kello 11 he olivat perillä, ja äiti meni heti Trullin kanssa paperikauppaan ostamaan liimaa. Ensiksi he kulkivat kuitenkin torilla ja ostivat hirveän paljon tavaraa, tuumi Trull. Kori vietiin valmiiksi laivaan, sillä heidän oli määrä palata takaisin samana iltapuolena.

Pian Trull väsyi juoksemaan puodeissa ja ostamaan rihmaa ja kangasta ja kaikenlaista muuta ikävää. Silloin sanoi äiti: "Saat kävellä Esplanadissa hetken aikaa, tule sitten kotiin — ei minulla ole paljon asioita!"

— "Minulla on ollut hyvin hauska", sanoi Trull, kun hän tapasi äidin jälleen. "Onpa hauska saada kuulla", vastasi äiti, "mutta nyt meidän täytyy kiirehtiä laivaan. Ota tämä kori ja paketti tuolta tuolilta." Kun he astuivat portaita alas, tuumi Trull itsekseen: "Jos äiti astuu suoraan eteenpäin, niin ei saada hevosta, mutta jos hän poikkeaa Esplanadille, niin ehkäpä saamme ajaa. Äidillä on pieni matkalaukku, sateensuoja, sadevaippa ja ainakin 100 pakettia kannettavanaan." Trull toivoi — ja aivan oikein; pian he ajoivat alas rantaan.

"Huh", sanoi äiti, kun laiva läksi liikkeelle; sitten hän kutsui
Trullin luokseen ja sanoi: "No, annas nyt kuulla!"

Trull alkoi:

"Kun minä kävelin Esplanadissa, näin minä jäätelöryssän; hänellä oli valkea takki ja valkea lakki ja hän näytti kovin hauskalta. Minä katselin häntä ja kävelin edestakaisin hänen kärryjensä edessä. Lopulta hän naurahti hiukan ja minä naurahdin myöskin. Seuraavalla kerralla minä nyökkäsin hänelle, ja hän nyökkäsi takaisin; ja sitten minä kysyin: 'Kuinka paljon jäätelöä saa ilmaiseksi?' Silloin hän nauroi oikein kovasti, otti vohvelin, täytti sen ja ojensi sen minulle. — Voi, kuinka hyvältä se maistui. — Minä kumarsin ja kiitin ja menin sitten toiseen Esplanadiin."

"Hyi kuinka ahne sinä olet, Trull", sanoi äiti.

"Siellä aurinko paistoi vieläkin enemmän", jatkoi Trull yhtä huolettomasti, "ja hetken kuluttua, katseltuani noita somia pikku leikkitupia Esplanadin kulmassa, joissa myödään mehuvettä, tuli minun hirveän jano. Silloin minä menin hiukan lähemmäksi tarkastelemaan montako eri lajia mehua siellä oli; mutta siitä ei ollut mitään hyötyä, yhtä janoinen minä silti olin, jollen vielä janoisempikin. Lopulta minä katselin tuota neitiä leikkituvassa ja sanoin: 'Kurkkuni on kovin kuiva', ja ajatteleppas äiti, hän antoi minulle koko lasillisen." "No mutta Trull, sinähän olet aivan hirveä", huudahti äiti hämillään.

Mutta siitä ei Trull välittänyt vähääkään; hän kertoi vain edelleen: "Sitten minä menin kotiin. Portaissa minä tapasin tuon pienen ystävällisen rouvan, joka asuu pihan puolella alakerroksessa, tiedäthän. 'Oletko sinä kaupungissa, pikku Trull', sanoi hän, ja sitten hän kysyi pidänkö minä kahvista. 'Pidän kyllä', vastasin minä. 'Tahtoisitko hiukan?' Minä kumarsin ja sanoin: 'Kiitos, kyllä.' 'No tulehan sitten, minulla on kahvipannu tulella.'"

"Ja sitten me joimme, ja minä sain voileivänkin", lopetti Trull, ja näyttäen kovin tyytyväiseltä hän lisäsi: "Olipa tämä hauska matka; luulenpa että tulen mukaan ensi kerrallakin, kun sinä lähdet kaupunkiin."

HOUSUT.

"Kuinka suloista", huudahti äiti oikoen molempia käsivarsiaan, "nyt pikkupoikien housut ovat valmiit." "Niin, tuntuu yhtä hyvältä kuin pestyään päänsä", sanoi täti, "housut, jotka he tänä aamuna saivat jalkaansa, istuivat oikein hyvin, ja nämä uudet ovat leikatut saman mallin mukaan." "Siivotaan nyt jälkeemme", tuumi äiti, "ehkäpä meillä on pari päivää aikaa ommella koruompeluitammekin. Se tuntuu yhtä hauskalta kuin makeisten syönti." "Jos olet samaa mieltä kuin minä", ehdotti täti, "niin lähdemme hiukan metsään kävelemään." Äiti oli siihen halukas, ja hetken kuluttua he astuivat käsikynkässä veräjästä ulos. "Rakas ystävä", sanoi äiti, "pian on syksykin käsissä." "Niin, saapa nähdä, miten kauan sinä ja pikku Trull jäätte tänne maalle", sanoi täti.

Oi miten kaunis metsä oli ja miten loistavat värit niitettyjen peltojen tuolla puolen. "Mitäs tuo on?" sanoi täti. "Iloisia lasten ääniä", vastasi äiti. "Kylläpä he osaavat nauraa! Mennäänkö sinnepäin?" kysyi täti, "meidän kolme pikkuistamme ovat varmaan siellä."

He kääntyivät oikealle ja kulkivat tietä, joka kiersi peltojen lomitse. Pian he huomasivat iloisen seuran, joka riemuitsi ja nauroi. Korsbergin talon kohdalla oli tavattoman hauska mäki; — se oli jyrkkä, se oli liukas, se oli puoleensaviekoitteleva. — Puoli tusinaa nuoria liukui sitä alas koko sydämen pohjasta. "Pois tieltä", huusi Tripp kovalla äänellä. Oi, millaista vauhtia se kävi! Voi, voi, voi! nyt kaikki kolme kiipesivät mäkeä ylös, ja selvästi näkyi se kohta uusista sinisistä housuista, jota he olivat käyttäneet ajopeleinänsä — se oli aivan harmaanvalkea. Äiti tarttui lujasti tädin käsivarteen. "Rakkaat lapset", huusi hän, "mitä te teette?" "Me laskemme liukua ja se käy kuin tuulessa", vastasi Tripp. "Mutta te olette aivan unohtaneet uudet housunne?"

Niin, housut he olivat kokonaan unohtaneet.

"Menkää kotiin", sanoi äiti, "vajassa on vanhoja säkkejä. Niitä te saatte käyttää kelkkoina, mutta ilman niitä ette saa liukua."

Koko joukko hyökkäsi matkaan.

Täti ja äiti katsoivat toisiinsa ja purskahtivat nauruun, ajatellen monia laskuja, joita tehdään isännän tietämättä.

Kävelyä jatkettiin sitten vähän matkaa metsässä, joka tuoksui suloisesti edellisen yön sateen jälkeen. "Varmaankin tulee hyvä puolukkavuosi", sanoi täti. "Ja sieniä me toivottavasti myöskin saamme", vastasi äiti, "me poimimme, Trull ja minä, jotta isä saisi lempiruokaansa talvella."

Pian he palasivat taas kotiin. Kukko seisoi rikkaläjällä paahtaen itseään auringossa. — Keinulauta verannan alapuolella houkutteli luokseen. Oli suloista istua siinä hetken aikaa ja katsella omenoita, joita alkoi ilmestyä yhä enemmän. Pihlajan tertut rannalla hohtivat räikeinä tummanvihreitten kuusten keskellä. Kas tuossa kulki Jack ankkoinensa. Niin, ettehän te tiedäkään, että pojat olivat saaneet vielä kolme ankkaa lisää. Yksi oli valkea ja sen nimi oli Jack. Nyt se käveli ruskeitten ankkojensa kanssa, ja kaikki kaivoivat nokkansa syvälle omenapuiden mullokseen. Voi, miltä ne näyttivät! Pieni multaläjä tarttui jokaiseen nokkaan. "Hyvä että Max ja Jack ovat erillään", sanoi täti, "niin ei tarvitse nähdä niiden tappelua." "Niin, ne kaksi eivät tule toistensa kanssa toimeen", tuumi äiti.

MAX JA JACK.

Tuntia myöhemmin juoksi kuusi paria pikku jalkoja verannan portaita ylös; eteisen ovi riistäytyi auki ja koko joukko hyökkäsi saliin. Trull huusi: "Äiti, tiedätkö äiti, nyt Trapp rupesi — — —." "Vaiti", keskeytti äiti, "ei saa kaivata, se on rumaa; pojat kertovat kyllä itsekin. — No", jatkoi hän, "mistä on kysymys?"

Olli ja Trapp vastasivat yhteen ääneen puhuen toistensa suuhun. "Ei, ei", sanoi äiti, "ensin Olli ja sitten Trapp."

Ja nyt sai äiti kuulla vanhan tutun kertomuksen siitä, miten nuo molemmat vekkulit olivat joutuneet tukkanuottasille. Kummankin suut olivat numero 8:n muotoiset ja näyttivät varsin happamilta. "Te olette kovin tyhmiä molemmat", sanoi äiti, "antakaa kättä toisillenne ja olkaa taas ystävät!" Mutta siihen ei kumpaisellakaan ollut halua. Silloin sanoi äiti: "Tiedättekö, kenen kaltaisia te nyt olette?" Lapset odottivat ihmetellen.

"Te olette aivan kuin Max ja Jack, kun ne tappelevat."

Trapp veti suunsa hymyyn, vilkaisi hiukan Olliin, joka samassa katsoi toisella silmällään Trappiin.

Trull hyppi yhdellä jalalla nauraen ja huutaen: "Aivan kuin Max ja Jack, ha, ha, haa!" Ja hänen hyvä ystävänsä Joppi alkoi myös hyppiä pitkin permantoa, sillä heidän piti aina matkia toisiaan.

"Nyt minun mielestäni", sanoi äiti, "teidän toisten pitäisi tehdä samoin kuin setä Topelius opettaa kertomuksessaan 'Ole hyvä köyhille'. Siinä kerrotaan tytöstä, joka niin kernaasti tahtoi olla kiltti, mutta unohti sen aina. Silloin Briita muori lupasi auttaa häntä. 'Joka kerta kun on käydä hullusti', sanoi hän, 'nostan minä sormea — kas näin!' Tehkää tekin niin, pojat, kun näette, että Max ja Jack pääsevät vauhtiin."

Mutta pojat arvelivat, että se oli hullunkurinen keksintö, kaikkein hullunkurisin mitä saattoi ajatellakaan. Ja siinä sitä hypittiin ja naurettiin, kaikki nostivat sormensa pystyyn, ja lopulta koko joukko katosi ovesta ulos. Äiti astui ikkunan luo ja huusi heille: "Koska te näytätte olevan taas kilttejä, saapi jokainen nauriin, mutta varokaa penkkejäni", varoitti hän.

Alas mäkeä sitä kiidettiin, punaiset tupsumyssyt, olkihatut ja siniset housunlahkeet sikin sokin ja ylinnä törrötti kuusi sormea pystyssä taivasta kohti. Kaikki olivat taas hyvässä sovinnossa, ja äiti tuumi seisoessaan ikkunassa ja katsellessaan heidän jälkeensä: Oi, jospa aina elämän varrella näin helposti voitaisiin solmia rauha!

PELKO.

Vielä kerran ennen kaupunkiin muuttoa tahtoivat naapurin Lassi ja Trull ansaita hiukan, sillä heidän mielestään heidän kesäkassansa oli kovin laiha. Siksipä he ottivat suuret työntökärryt, suuren lapion ja luullakseni suuren taikonkin — ja sitten sitä lähdettiin matkaan. Tie laivarantaan oli hiukan viettävä ja siinä oli helppo saada raskaat kärryt liikkeelle. He saivat oikein runsaan saaliin ja palasivat tyytyväisinä kotiinpäin. Lassi työnsi kärryjä ensin, mutta ei jaksanut kauan; samoin kävi Trullinkin. Sitten he yrittivät työntää kumpikin puoleltansa, mutta silloin kärryt vaappuivat kauheasti — siitä ei tullut kerrassaan mitään.

Matkaa oli vielä hyvän joukon jäljellä, ja pojat olivat kovin väsyneet. Hikipisarat tippuivat pitkin kasvoja ja äkkiä heidät valtasi kova pelko. He olivat mielestään kaukana, kaukana kotoa, yksin raskaine kuormineen. Ehkäpä ilta pian ennättäisi ja he jäisivät yksin metsään! Ehkäpä he eivät ennättäisi kotiin yöksikään!

Suuri pelko valtasi heidät: "Jollemme me koskaan, koskaan enää pääse kotiin", huudahti Trull, ja molemmat alkoivat nyyhkyttää. "Jos koti onkin kadonnut", kuiskasi Lassi kauhuissaan. Ei, sellaista ei saisi koskaan tapahtua, tuumivat molemmat pojat ja alkoivat juosta ja huutaa kauhuissaan.

Täti, joka seisoi pihalla, kiiruhti heitä vastaan. Hän luuli saavansa nähdä jotakin kauheaa — murskatun käden, reiän päässä tai verisen jalan. Vaan ei — hän näki vain kaksi pelästynyttä poikaa, jotka kuin takaa-ajetut hirvet juoksivat häntä vastaan. Hän kumartui alas ja levitti käsivartensa, painoi heidät rintaansa vasten ja tunsi, miten heidän pienet sydämensä tykyttivät. "Mitä on tapahtunut, rakkaat lapset?" kysyi hän, ja katkonaisten nyyhkytysten välistä hän lopulta saattoi eroittaa sanat: "Me luu-limme — — että — — meillä — ei — ollut — enää — mi-tään ko-ti-a."

Täti syleili heitä kumpaistakin, hyväili ja lohdutti heitä, ja kun he olivat hiukan rauhoittuneet, läksi hän Lassin kanssa hänen äitinsä luo. Oi kuinka suloista oli kiivetä syliin ja tuntea olevansa jälleen turvassa! Käsivarret kietoutuivat lujasti kaulaan ja pienokaiset olivat jälleen onnellisia ja rauhallisia, aivan kuin väsyneet soutajat päästessään jälleen maihin.

Pari päivää sitten olivat molemmat pojat lähteneet marjaan. Lähellä kotia kulki kahden pitäjän raja, ja siellä paistoi aurinko niin lämpimästi, että marjat olivat kypsyneet. — Sinne he olivat suunnanneet kulkunsa. — Mutta sama pelko valtasi heidät sielläkin, ja marjanpoimijat olivat juuri aikoneet juosta kotiin, kun he olivat kuulleet Maxin kiekuvan. Silloin lapset olivat tulleet jälleen iloisiksi; seisoihan koti entisellä paikallaan, sen he saattoivat päättää Maxin kieunnasta.

Äiti ja täti ihmettelivät mistähän tämä pelko johtui, ja he muistivat, että Trull kerran, käydessään kolmannella, oli eksynyt. Oli juuri muutettu maalle, ja Fuksi veikon oli ollut määrä pitää pikkupoikia silmällä sillä välin kuin tavarakuormia odotettiin. Sen hän tekikin. Hän vei heidät mukanaan Isollepellolle, missä oli paljon lampaita laitumella, ja pikku karitsat katselivat heitä ihmetellen. Lapsilla oli leipää taskussa ja he houkuttelivat lampaita lähemmäksi. Ne tulivat kernaasti, ja pikku Trull oli niin ihastuksissaan, että hän hyppi pienillä, paksuilla jaloillaan. Hän taputteli käsiään, pisti leivän aidanrakoon, mutta veti aina kätensä pois, kun "mää-mää" aikoi tarttua leipäpalaan kiinni. Fuksi auttoi häntä, ja lammas sai suupalansa.

Sitten he palasivat kotiin. Mutta Trull ei voinut unohtaa karitsoja. Seuraavana päivänä, kun tavarat purettiin, ja kaikilla oli kiire, hiipi hän tiehensä, mutta hän ei löytänytkään lampaita. Hän ei hellittänyt kuitenkaan, vaan kulki yhä kauemmaksi.

Lopulta häntä alettiin kaivata kotona. Kova hälinä syntyi. Isä juoksi sykkivin sydämin kaivon luo ja laiturille. Etsittiin kaikkialta. Trullia ei löytynyt mistään. Silloin sanoi isä: "Nyt saavat Ukko ja Kurre lähteä laivasillalle, iso veikko, Putte ja Fuksi Tryggin talolle ja Kinnu-Liisa ja minä menemme Sandbackaan." Laivasillalla ei ollut ketään, ei myöskään Sandbackassa, mutta lähes kilometrin päässä kotoa, Tryggin talon tiellä näkivät pojat miehen, joka kantoi pientä myttyä sylissään. Hänen hevosensa ja kärrynsä seisoivat maantiellä ja hän aikoi juuri pienen metsämiehen kanssa jatkaa matkaansa, kun pojat päästivät ilohuudon ja kiiruhtivat paikalle. Kuusi käsivartta ojentautui pikku Trullia kohti, ja kolme riemuitsevaa poikaa kiiruhti hänen kanssaan kotiin.

"Luuletko, että hän voisi vielä muistaa tuota kertaa?" ihmetteli äiti. "Onhan siitä jo pitkä aika", vastasi täti, "mutta muistatko, ettei hän koko kesään mennyt veräjän ulkopuolelle kenenkään muun kanssa kuin meidän — ja silloinkin vain, kun häntä lujasti talutettiin kädestä?" "Niin, sen minä kyllä muistan", sanoi äiti. "Jospa tuo muisto ei kovin kauan seuraisi häntä, se kalvaisi liiaksi pientä hellää sydäntä."

KESÄN LOPPU.

Oli elokuun loppu. Kuu oli rakentanut pitkän hopeisen sillan koko lahden poikki. Se näkyi selvästi salin suureen ikkunaan, mutta vielä paremmin yläkerran balkongille. Jos vain sitä siltaa pitkin osaisi kävellä, niin pääsisi suoraan taivaaseen!

Oi, jospa olisi voinut pidentää kesää. Mutta työaika oli jälleen ovella, koulut kutsuivat, ja kaikkien muiden paitsi äidin, Naperon ja Trullin piti lähteä parin päivän kuluttua kaupunkiin. Miten kesä oli kulunut niin nopeasti? tuumi Tripp itsekseen, "ja meidän mielestämme kun yksin viinimarjojen poimintaa kesti ikuisesti". Hänen ajatuksensa liitivät siihen aikaan, jolloin Napero oli kantanut kahvitarjottimen viinimarjapensaiden juurelle, ja äiti oli kutsunut Blomqvistinkin, joka teki työtä rannalla, mukaan kesteihin. Trull oli vaihtanut lakkia Blomqvistin kanssa ja kastanut korppunsa Blomqvistin kupissa ennenkuin ukko oli ennättänyt edes maistaa kahviaan. Mutta Blomqvist oli poikien ystävä ja he ymmärsivät toisiaan.

Tripp vaipui mietteihinsä. Mansikkapäivä oli ollut kovin hauska, silloin he olivat saaneet syödä viimeiset puutarhamansikat penkeistä, eikä niitä ollut niinkään vähän. Sitten he olivat kerran, ei, kolmekin kertaa, keränneet kokonaisen korillisen papuja, ja kun kaikki yhdessä olivat poimineet palkoherneitä, niin työ oli sujunut kuin tanssien. Yks kaks heillä oli 12 litraa koossa, vähemmän ei riittänyt. Nepä vasta maistuivat, ja Tripp hymyili itsekseen muistellessaan suurta höyryävää vatia aamiaispöydällä. Ja nyt viimeksi sieniretki. Miten paljon he olivat löytäneet. Hauska oli sieniä perkaakin, sillä äiti luki silloin ääneen heille. Kokonainen saavillinen vettä kannettiin sisään, ja vesi loiskahti niin hauskasti joka kerta, kun heitti puhdistetut sienipalaset saaviin. Äiti oli lukenut norjalaisesta Robinsonista, ja kaikkien mielestä se oli hyvin hauska kirja. — Miten ihanaa oli ollut purjehtia eilen. Pian Blomqvist vetäisi veneen maalle, ja sitten se raukka saisi jäädä yksin venevajaan ja odottaa koko pitkän, pitkän talven. Trapp huokasi ajatellessaan, että kesä oli loppunut ja että kaupungissa täytyi käydä sukka- ja kenkäjalassa koko päivä. — "Ei siksi, ettei olisi hauska käydä kouluakin", tuumi Tripp syvämietteisesti, "täytyyhän sitä oppiakin, muuten ei tule miestä, ja miehiä meistä täytyy tulla, sillä isä on sanonut, että Suomi tarvitsee miehiä."

Kas vaan, nyt vihellettiin illalliselle — "tulen, tulen", huusi Tripp, mutta juostessaan alas portaita hän otti vauhtia ja hyppäsi niin korkealle kuin jaksoi ja tuumi mielessään: "Nyt me pidämme oikein hauskaa näinä viime päivinä."

* * * * *

Muuttopäivä oli tullut. Kello 6 aamulla ajoi kaksi hevosta pihalle. Muuttotavarat kannettiin alas ja sälytettiin kärryille. Tripp, Trapp ja Trull olivat hirveässä touhussa ennättääkseen valmiiksi, sillä tietysti he tahtoivat seurata kuormia ja ajaa vielä kerran takaisin tyhjissä kärryissä. Hyvä että Hilda auttoi heitä, muuten se ei olisi onnistunut, mutta nyt he ennättivät parhaiksi alas, kun kuormat pantiin liikkeelle.

"Hyvää huomenta, Blomqvist", huusivat pojat, "me tulemme mukaan." "No kuinkas muuten", vastasi Blomqvist. "Tulkaa pian takaisin, jotta ennätätte syödä ennenkuin matkustatte", varoitti Napero. "Kyllä, kyllä", vastasivat pojat, ja sitten sitä lähdettiin matkaan.

Eronhetki oli tullut, sitä oli enää mahdoton auttaa. Äiti, Napero ja
Trull seisoivat nyt yksin laiturilla ja vilkuttivat jäähyväisiksi.
Laiva läksi liikkeelle, eteni yhä kauemmaksi ja kauemmaksi ja katosi
lopulta Akkasaaren taakse.

TRULLIN AHKERAT SORMET JA HÄNEN KIELENSÄ.

Aamiaispöydässä täytyi äidin ja Trullin nauraa. Vain kaksi henkeä pöydässä! Se oli kovin lystikästä.— Trull asui nyt äidin kanssa makuukamarissa. Hän heräsi aina varhain, ja äiti tahtoi nukkua kauan. Trullin täytyi nousta hiljaa vuoteesta ja hiipiä vaatteet käsivarrella Naperon luo keittiöön, missä hän pukeutui.

Kun äiti heräsi ja tirkisti ulos ikkunasta, näki hän usein Trullin, pienessä punaisessa villaröijyssään, kulkevan puiden alla. Suuri kori oli hänellä käsivarrella ja veitsi kädessä. Hän kumartui vähä väliä maahan; Trull löysi sieniä, niitä hän poimi isoäidille ja isälle. Äiti avasi ikkunan ja lauloi:

Mä tiedän pojan reippaan,
Trull on hän nimeltään.
Hän lähti sienimetsään,
vei korin kädessään.

Hän uutterasti etsi
ja korin täyteen sai;
ne kaikki sienet oivat
saa isoäiti kai.

Se isoäidin mieleen,
hän kiittää kultastaan:
"Mä suukon sulle annan,
kun poimit ahkeraan.

Tuo vati, veitsi, vettä,
niin käymme toimehen!
Tää isän herkkuruokaa
ja Trull, hän hankki sen!"

Trull hymyili ja nyökkäsi.

Hänen kaikkein ensimäinen aamutoimensa oli kerätä kaikki omenat, jotka yöllä olivat pudonneet maahan. Välistä kori oli niin täynnä, että hän töin tuskin jaksoi liikuttaa sitä, mutta "mies on mies", tuumi Trull ja hän kulki eteenpäin poskien punoittaessa yhtä paljon kuin omenienkin korissa.

Trullilla ja hänen äidillään oli paljon työtä, sillä kaikki oli nyt järjestettävä talven varalle. Trull oli usein Blomqvistin mukana, joka käänsi maita, vei korjuuseen lavaikkunat ja ajoi multaa pensaiden juurille. Trull sai aina ajaa tyhjissä kärryissä ja se oli hänestä hauskaa. Hän oli mukana, kun purjevenekin nostettiin vajaan ja auttoi kaikin voimin.

Sitten hän kävi joka päivä postia hakemassa, joka saapui aamupäivällä.

Eräänä päivänä hän tuli kotiin sanomalehti kainalossa. Äiti seisoi ikkunassa, mutta Trull ei huomannut häntä; hän ihmetteli, miksikähän Trull puheli koko ajan itsekseen iskien oksalla kaikkia lähellä olevia pensaita ja puita. Voitteko aavistaa, mitä hän sanoi? Äiti oikein pelästyi, kun hän kuuli hänen puheensa — toinen voimasana toisensa jälkeen pääsi Trullin huulien yli, ja hän näytti nauttivan aivan sanomattomasti. "Trull, Trull", huusi äiti, "mitä ihmeessä sinä sanot?" "Minä olen oppinut ne kaikki, ja nyt se käy jo oikein sujuvasti ja hyvin", vastasi Trull tyytyväisenä. "Mutta poika kultaseni, mistä sinä olet sellaista oppinut, eihän isä koskaan kiroile?" "Laiturilla oli eräs mies, ja hän oli päissään. Tällä tavalla hän astui", ja Trull alkoi heilua eteenpäin. "Sitten hän nojautui kuusta vasten", jatkoi Trull asettuen selin erästä puuta vasten, "ja sitten hän lasketteli kaikki nämä sanat, jotka minä nyt olen oppinut. Olen harjoitellut aivan hirveästi, tiedätkös äiti." "No mutta Trull", sanoi äiti, "tahtoisitko sinä ottaa lokaa maantieltä suuhusi?" "Hyi sentään", vastasi Trull. "Niin, katsoppas, sen minä kyllä ymmärrän, sillä siitä suu tulisi likaiseksi, mutta tiedätkö, että tuollaiset sanat likaavat vieläkin enemmän suuta. Trullin pikku sydän tahraantuu sellaisesta. Tahdotko koettaa olla sellaisia puhumatta?" "Hm", sanoi Trull, ja sitten hän antoi äidille sanomalehden ja läksi pois.

Eräänä aamuna leikki Trull verannalla hyrrällään. Sateli hiukan ulkona. Äiti askarteli salissa. Kesken kaikkea hän kuuli Trullin juttelevan yksinään. Hän meni lähemmäksi. Oi, voi, nyt hän kiroili jälleen! Äidin monet varoitukset ja muistutukset eivät olleet auttaneet mitään. Hänen täytyi ottaa Trullia kädestä ja viedä hänet sisään; hän ei sanonut sanaakaan, astui vain makuukamariin pesukaapin luo. Trullin silmät seisoivat kuin kysymysmerkit!

Äiti otti Trullin hammasharjan, saippuoi sen ja sitten hän sanoi: "Nyt meidän täytyy pestä pois lika." Trull alkoi itkeä, häntä hävetti.

Äiti taivutti hänen päänsä taakse, ja sitten hän hankasi hampaita ja ikeniä, kitalakea ja kieltä. "Joka kerta kun Trull kiroilee", sanoi äiti, "täytyy meidän pitää suursiivous, muista se."

SIENIMETSÄSSÄ.

Äiti ja Trull kulkivat käsi kädessä maantietä pitkin. He olivat menossa sienimetsään, missä kasvoi tiheässä notkeita koivuja. Välistä oli varsin vaikea päästä eteenpäin, sillä täytyi kiivetä oksien ja kantojen, harjujen, kivien ja kallioiden yli, mutta satumaista ja salaperäistä siellä oli. Maa oli pienten keltaisten lehtien peitossa ja koreat kärpässienet loistivat kuin punaiset päivänvarjot. Kantarellit kasvoivat perhekunnittain hyvässä sovussa juuri siinä, missä pieni notko avautui metsän keskellä. Vaan kas, miten mainioita kivitatteja! Äidillä oli tapana leikata poikki varret ja kiehauttaa ne ennenkuin ne perattiin, ja silloin ne loistivat valkeina isän etikkasienien joukossa.

Päästyään hiukan kauemmaksi niitylle täytyi äidin ja Trullin lyödä kätensä ihastuksesta yhteen. Vaaleanpunaiset karvalaukut olivat keräytyneet suuriin parviin. Minne ikänä silmänsä käänsi, pistivät ne pienet somat päänsä esiin. Miten runsas saalis! Äidin täytyi sitoa esiliinansa nyytiksi saadakseen kaikki kotiin.

Trull kulki sillä aikaa omin päin metsässä. Äkkiä äiti kuuli hänen huutavan: "Käärme, käärme." "Minä tulen", vastasi äiti hymyillen, sillä sateen jälkeen oli paljon pitkiä harmaanmustia etanoita maassa ja hän arvasi, että Trull oli sellaisen nähnyt. Kun nyytti oli lujasti sidottu kiinni, läksi hän Trullin luo, joka seisoi kumarassa, veitsi syvällä maassa. Ajatelkaahan äidin kauhua, kun hän näkikin oikean kyykäärmeen, jonka Trull oli lävistänyt vastahiotulla veitsellään. Hän oli näkevinään siinä Jumalan varjelevan silmän ja hän kiitti Häntä siitä, että Hän oli lähettänyt suojelusenkelinsä varjelemaan pikku Trullia vaaran hetkenä.

SYKSYN TULO.

Toinen päivä kului toisensa jälkeen. Kaikesta saattoi päättää, että kesäpesä oli pian suljettava. Äiti kulki pitkin mäkeä ja tarkasteli kaikkea. Kun hän astui naapurin verannan ohi, täytyi hänen hymyillä itseksensä, sillä hän muisti, miten Trull kerran oli tullut sinne, käynyt istumaan penkille ja heilutellut jalkojaan. Äkkiä hän oli sanonut: "Luulenpa, että jos minulle nyt jotain tarjottaisiin, niin en muistaisi kiittää." "Rakas pikku Trull", sanoi Ollin ja Lassin äiti, "emme me mitenkään tahdo saattaa sinua kiusaukseen." "Hm", sanoi Trull ja oli hiljaa hetken aikaa, sitten hän yskäsi ja sanoi: "Nyt minä luulen, että muistaisin." "Koetetaanpas", sanoi täti ja tarjosi hänelle karamellin avonaisesta rasiasta.

Äiti astui eteenpäin ja tuli keittiöpuutarhaan. Siellä muistui toinen asia mieleen. Kun Trull oli aivan pieni ja oli mukana kylvämässä kaikenlaisia siemeniä, huudahti hän äkkiä, kun kaikki oli valmista: "Äiti, äiti, olet unohtanut kylvää munan siemeniä! Mistä me nyt saamme munia tänä kesänä?"

Kävely ulottui aina kirsikkapuiden luo. Äiti saattoi astua tuskin ainoatakaan askelta muistamatta jotakin. Eräänä keväänä, kun puut olivat kuin valkeat morsiamet, ja isä oli tuonut kirsikoita kaupungista, oli äiti sitonut kirsikkatertun puun oksaan. Sitten hän kertoi kaikille siitä suuresta ihmeestä, että hän oli nähnyt kukkia ja kypsiä hedelmiä samalla kertaa puussa. Kylläpä siinä lähdettiin oikealle toivioretkelle katsomaan tätä ihmettä.

* * * * *

Eräänä aamuna, kun Trull heräsi, huomasi hän, että äidin silmät olivat auki. Kuiskaten hän kysyi: "Montako yötä on vielä siihen, kunnes he tulevat?" "Yksi", vastasi äiti ja kääntyi toiselle korvalle. "Sepä hienoa", tuumi Trull, "he tulevat siis huomenna." Hän paneutui selälleen pitkin pituuttaan ja alkoi tuumia. Eilen oli hauska päivä. Perunanotto. Sandbackan Polle oli matkassa, ja työn päätyttyä sai Trull ajaa hevosen kotiin, Blomqvist piteli vain hiukan ohjaksista.

Oli ollut talkoot. Fagerholmin Ingrid ja Korsbergin Helmi ja muutamia muitakin oli ollut mukana, sekä Napero tietenkin. Äiti keitti kahvia, ja sitten suuri tarjotin kannettiin pellolle. Trull oli ostanut korppuja kauppiaalta ja ne vasta olivat hauskoja. Yhtä pitkiä kuin isän käsi ja niin paksuja, että Trullin täytyi avata suunsa selkosen selälleen voidakseen puraista. Ne eivät loppuneet yhtä nopeasti kuin Naperon korput, jotka silmänräpäyksessä olivat syödyt ja rasahtivat niin somasti, kun niihin kajosikin.

"Ei, nyt minun täytyy kai nousta ylös", tuumi Trull. "Ehkäpä on pudonnut maahan makeita omenia ja Sävstaholmeja ja Borovinkoja. Täti saa suuren lautasellisen" — ja Trull hiipi varovaisesti vuoteeltaan ja läksi ulos.

JÄÄHYVÄISMATKA.

Suuri apu.

Nyt oli lauvantai. Äiti ja Trull olivat asettaneet kaikki järjestykseen. Toiselle verandapöydälle oli katettu kahvit ja suuri hajuhernekimppu seisoi keskellä pöytää. Viiniköynnöksiä riippui pöytäliinan reunoilta alas, ja Naperon hyvä vehnäleipä tuoksui makealta. Toisella pöydällä oli kokonainen kimppu astereita, sen takana omenamaljakko ja niiden vieressä päärynöitä ja keltaisia luumuja.

Äiti ja Trull istuivat kiikkulaudalla ja odottivat, sillä he olivat saaneet kaikki niin tavattoman varhain valmiiksi.

"Montako päivää me olemme vielä maalla?" kysyi Trull. "Viisi tai kuusi", vastasi äiti, "nyt on syksy, ja meidän täytyy muuttaa majaa aivan kuin muuttolintujen." "Äiti, laula syksystä", pyysi Trull, ja heidän astuessaan laivarantaan lauloi äiti:

Pian koivut on lehtiä vailla,
me muutamme lintujen lailla
pois maalta, pois maalta —
Kesä kaunis loppunut on.

Tripp, Trapp — he lähtivät ennen,
jo kouluhun, työhön mennen,
vaan lauvantaisin
he saapuvat luoksemme taas.

Me kirjokukkia tuomme,
kesäloistohon huoneet luomme.
Jo laiva ääntää —
nyt vastahan riennetään.

Hyvät omenat, päärynät vuottaa,
puut parhaita luumuja tuottaa.
Jo tulkaa, lapset!
"Tervetultua!" riemu soi.

Tämä äidin on lauleloita,
kun poimimme puolukoita —
ja hongat huokaa:
"Jää hyvästi, hyvästi, Trull!"

"Niin se on", sanoi Trull, ja samassa laiva vihelsi.

Mikä ilo nähdä heitä kaikkia taaskin. Tripp, Trapp ja Trull juoksivat edeltä aivan kuin sanansaattajat. Suuri uutinen oli kaupungin lapsilla kerrottavana, heillä oli maanantaina lupaa koulusta. Äkkiä päätettiin, että omenat olivat otettavat alas puista, ja äiti oli mielissään, kun hän sai niin monta apulaista.

Nyt heidän piti huvitella parhaalla tavalla, sillä tämä oli viimeinen matka tältä vuodelta. Jäähyväissauna houkutteli jo samana iltana. Uuninpiippu savusi, hei, miten hauskalta se näytti; Trull kuiskasi Tripille ja Trapille, että hän yhdessä Idan kanssa oli vienyt useita simapulloja leivintupaan.

Sunnuntaina luettiin läksyt ensin, ja kun kaikki sen jälkeen olivat laulaneet virren, sekä suuret että pienet, läksivät he yhdessä urheilukentälle. Täti, isä ja äiti läksivät mukaan katselemaan iloisen nuorison huvia.

Iltapäivällä kaikki menivät soutelemaan. Olihan toki heitettävä hyvästit saarille ja rannoille, ennenkuin soutuveneet vietiin talvikorjuuseen.

Trull kertoi lakkaamatta erinomaisista "talkookorpuista". Äiti lupasi vihdoin, että he maanantaiaamuna saisivat mennä kauppiaalta niitä ostamaan.

Iloisin mielin he läksivät matkaan. Tripillä oli kori käsivarrella, Trapilla oli varpu, jota hän heilutteli vähä väliä. Se vingahti niin hauskasti. Trull piteli käsiään housuntaskuissa; hän vihelteli, sen konstin hän oli vastikään oppinut, ja oli kovin ylpeä taidostansa. Miten paljon sieniä oli metsässä! hyväpä että heillä oli kori matkassansa. Se alkoi tuntua oikein raskaalta; Trapp sai vuoroin Tripin kanssa kantaa sitä. Lopulta se heitettiin kuusen juurelle. "Odota nyt kauniisti, kunnes me tulemme takaisin", huusi pikku iloinen Trull. Sitten he juoksivat eteenpäin eikä kestänyt kauan ennenkuin he palasivat reippaasti, kullakin suuri korppu kädessä. He päättivät kulkea oikotietä peltojen poikki, sillä he halusivat taas kotiin omenapuiden luokse.

Kulkiessaan tyytyväisin mielin eteenpäin pysähtyivät he äkkiä kuin kivettyneinä, kaikki kolme. Kylmänväre kulki heidän selkäpiitänsä myöten, sillä aidan takana he huomasivat sepän vihaisen sonnin, joka oli pelästyttänyt niin monia kesän kuluessa. Sonni oli huomannut heidät ja mörähti. Pienet poika parat, miten he pelkäsivät. Mitä nyt tehdä? Sonni painoi sarvensa maahan ja hyökkäsi vasten aitaa; se katsoi vihaisesti lapsiin ja mörähti jälleen. Pienokaiset painautuivat toisiinsa, ja pikku Trull kalpeni. Sonni puski veräjää vasten, joka ratisi ja narahteli, sitten se vetäytyi pari askelta taakse, ja pojat käsittivät, että hetken kuluttua se aikoi uudelleen hyökätä vasten aitaa. He eivät ymmärtäneet mitä tehdä.

Silloin Trapp muisti suuren Auttajan, josta he monta kertaa olivat lukeneet, ja hän sanoi: "Rukoilkaamme Jumalaa, että hän varjelisi meitä." Kolme pientä ystävystä polvistui maahan ja rukoili apua Häneltä, jolla on valta taivaassa ja maassa, ja kas! heidän rukouksensa tuli kuulluksi; sonni kääntyi aivan äkkiä pois, ja pienokaiset olivat pelastuneet.

Lapset seisoivat mykkinä, yliluonnollisen tunteen valtaamina. Kun he näkivät elukan katoavan metsään, kuiskasi Trull: "Kiitetään nyt." "Niin", sanoi Tripp, "sitä meidän ei pidä unohtaa", ja kääntäen loistavat katseensa taivasta kohti he puhuivat Hänelle, joka on niin lähellä lasten sydäntä.

Ääneti he astuivat sitten kotiin toistensa rinnalla, sillä he olivat saaneet kokea suuren, ihmeellisen ilon. Hiljaa he menivät rakkaittensa luo ja kertoivat heille ihmeellisestä tapahtumasta. Äiti sulki heidät syliinsä, ja suurten kyynelten noustessa hänen silmiinsä hän sanoi: "Rakkaat poikani, siinä on teille muisto koko elämäksenne."

KAUPUNGISSA.

Paljon ei ole enää kerrottavaa kolmesta pojasta. Muutaman päivän kuluttua he olivat taas kaikki kaupungissa. Trull sai ruveta käymään veistokoulua ja se oli hänestä hauskaa. Kaikki olivat täydessä työssä, ja siten pimeä syksy kului. Joululahjoja valmistettiin, ja täti toi aina silloin pöydälle lautasellisen omenoita. Joskus niitä ripustettiin nuoraan ja paistettiin avonaisen uunin edessä. Ne sihisivät ja sähättivät ja pyörähtelivät, ja joskus kuoret paukahtelivat hauskasti. — Saattoi tapahtua, että äiti sellaisina iltoina kertoi satuja. Hän puhui silloin usein pienestä lapsesta, "Ilon kukkasesta", joka levitti paljon aurinkoa ja riemua ympärilleen. Sen laulun, jota täti hyräili itsekseen aivan hiljaa, kun pojat riitelivät keskenään, tunsi varmaankin Ilon kukkanen, niin ainakin pojat otaksuivat.

Tahdotteko kuulla sen, vaikkeivät pojat pitäneet siitä lainkaan?

Sä ollos kiltti, hellä sun siskopiirissäs; jos riitaiset on toiset, sä näytä hyvyyttäs.

Jos eivät anna myöten,
sä myöten anna vaan,
niin kodissasi varmaan
saat päivän paistamaan.

Eräs seikka oli kaupungissa hauskempi kuin maalla, niin pojat arvelivat, se nimittäin, että isä aina oli kotona. Kun hän pani tohvelit jalkaan ja puki kotitakkinsa ylleen, kiipesivät he hänen syliinsä, ja siinä oli hyvä olla.

"Miksi te tulitte niin myöhään aamiaiselle tänään?" kysyi isä kerran, kun pikkupojat olivat hänen luonaan. "Asian laita oli sellainen", sanoivat Tripp ja Trapp, "että me kotimatkalla näimme vanhan vaimon, joka heitti kellariin halkoja. Hän näytti kovin väsyneeltä, ja me arvelimme voivamme auttaa häntä, ja siksi me viivästyimme hiukan." "Se oli oikein, pikkupojat", sanoi isä.

— Miten varhain iltapuolella nyt tulikaan pimeä. Jo päivällispöydässä tarvittiin tulta, samoin aamulla, poikien pukeutuessa, mutta se oli vain hauskaa, sillä se näytti niin salaperäiseltä. Täytyihän myös puhua hiljaa, jotta toiset eivät heräisi, ja se tuntui aivan siltä, kuin joulupukki olisi seisonut ikkunan takana kurkistelemassa, olivatko lapset kilttejä; ja sitähän he kyllä halusivat, vaikka se unohtuikin joskus.

* * * * *

Koulu oli loppunut ja lapset olivat tuoneet kotiin hyvät todistukset.
Nyt he vain odottivat joulu-aattoa.

Ja joulu tuli. Terveinä ja iloisina he saivat viettää ihanaa rauhanjuhlaa. Tiedättekö mitä Trapp teki joulun jälkeen? Hän istui alituisesti nenä kirjassa. Hän oli päättänyt ruveta "löytöretkeilijäksi". "Ensin", sanoi hän, "minä suoritan ylioppilastutkinnon, sitten käyn rippikoulua ja sitten lähden Afrikaan. Mutta rouvasta minä en huoli, sillä hän istuisi vain kotona ja marisisi, kun minä lähtisin aarniometsiin."

Tripp taas nikkaroi, ja jos taloon tuli joku korjaamaan lukkoja, johtoja tai sairaita tuoleja, niin heti paikalla Tripp oli vieressä katselemassa, sillä sellainen huvitti häntä.

Mutta Trull piti eniten palosotamiehistä, ja palosotamieheksi hän kerran aikoi tulla. — Sopikin erinomaisesti, että he asuivat niin lähellä palotornia. Kun sattui tulipalo ja hevoset ja kärryt ja ruiskut ja miehet kovasti toitottaen läksivät liikkeelle, niin voitiin olla aivan varmat, että kaikki kolme poikaa seisoivat ikkunassa nenät litteinä ruutua vasten. Monta kertaa, kun täti tai äiti avasi varovaisesti lastenkamarin oven nähdäkseen nukkuivatko pienokaiset, näkivät he kolmen ukkeliinin pitkissä yöpaidoissaan istuvan kuin kukot orrella.

Isä, täti ja äiti tuumivat monta kertaa täten: rakkaat, rakkaat pikkupojat, Tripp, Trapp ja Trull, miten paljon iloa onkaan tullut teidän osallenne. Oi, jospa te kasvaisitte kuin kukkaset kedolla — aina ylöspäin! Oi, jospa teistä voisi laulaa niinkuin kieloista:

Kielot valkeat nuo sulotuoksunsa suo, se on vilpitön, puhtoinen. Näin luontoaan he noutavat vaan — Herra itse on antanut sen.

ILON KUKKANEN.

Talvi kului, päivät valkenivat, alettiin suunnitella kesää.

Ennenkuin heitämme hyvästit pikku ystävillemme, tulee meidän vielä kertoa suuresta, iloisesta ja ihmeellisestä tapahtumasta.

Eräänä aamuna tuli isä varhain lastenkamariin. "Herätkää, pojat, ja hierokaa uni silmistänne", kehoitti hän niin iloisella äänellä, että pojat heti paikalla kohosivat istualleen vuoteissaan.

"Rakkaat pienokaiseni", sanoi isä ja kävi vuoteen laidalle istumaan, "nyt saatte kuulla jotain oikein hauskaa. Jumala on lähettänyt meille suuren lahjan. Hän on antanut meille jotain uutta rakastettavaksemme. Tänään, varhain aamulla, te olette saaneet pienen veljen, ja äiti sanoo häntä Ilon kukkaseksi. Nyt te saatte mennä kertomaan uutista isoäidille."

Isä suuteli heitä kaikkia, ja sitten pojat kilpailivat keskenään, kuka ensimäisenä olisi valmis.

"Hän saa ajaa minun punaisilla rattaillani", sanoi Trull. "Ja hän saa leikitellä minun apinallani", jatkoi Tripp. "Mutta minä tahdon pitää häntä sylissä", huudahti Trapp.

Pian he läksivät matkaan juoksujalkaa — eikä kestänyt kauan ennenkuin he palasivat taas takaisin punoittavin poskin ja ilosta loistavin silmin. "No", sanoi täti, "mitä isoäiti sanoi?"

"Me soitimme niin kauhean kovasti, että isoäidin Elli pani varmuusketjun eteen, ennenkuin hän uskalsi avata oven", kertoi Trull nauraen. "Ai, ai", sanoi täti, "ettekö muistaneet vanhaa isoäitiä?" "Ei se ollut vaarallista", selitti Tripp, "isoäiti tuli niin iloiseksi, kun me tulimme." "Niin, tiedätkö täti", jatkoi Trapp, "se oli oikein kaunista. Kun me olimme kertoneet, että meillä oli pieni veli, pani isoäiti kätensä ristiin ja katseli kauas, kauas pois, luullakseni aivan taivaaseen asti. Hänen silmänsä loistivat aivan kuin lahti maalla, kun auringonsäteet kimmeltävät sen pinnalla — ja sitten hän sanoi hiljaa, ikäänkuin hän olisi puhunut itse Jumalalle: uusi Isämeidän, uusi Isämeidän."

Tädin silmät kyyneltyivät. Hän ei voinut sanoa mitään, hän sulki vain kaikki kolme poikaa syliinsä ja kuiskasi vihdoin: "Niin, rakkaat pojat, isoäiti on aivan oikeassa."

He menivät sitten yhdessä isän huoneeseen, ja hän tuli heitä kynnyksellä vastaan ja sanoi: "Nyt Tripp, Trapp ja Trull saavat tulla katsomaan Ilon kukkasta."

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLME POIKAA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KOLME POIKAA

- SISÄLLYS

- MAALLA.

- ONGENKOUKKU.

- KUKKOJA, KANOJA JA ANKKOJA.

- TUULEE.

- NAAPURIN LEHMÄT JA TRAPIN TIPPA.

- HUVIRETKI.

- PIKKUPOIKIEN AJATUKSIA JA MIETTEITÄ.

- TRULLIN SEIKKAILU JA HIUKAN MUUTA.

- SADEILMA.

- LAUVANTAI.

- SALAISUUS.

- TEATTERI JA TRULLIN KAUPUNGINMATKA.

- HOUSUT.

- MAX JA JACK.

- PELKO.

- KESÄN LOPPU.

- TRULLIN AHKERAT SORMET JA HÄNEN KIELENSÄ.

- SIENIMETSÄSSÄ.

- SYKSYN TULO.

- JÄÄHYVÄISMATKA.

- KAUPUNGISSA.

- ILON KUKKANEN.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE