Gyurka ja Sándor
Date: 2026-04-04T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Gyurka ja Sándor

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Gyurka ja Sándor

Author: Ferenc Herczeg

Translator: Matti Kivekäs

Release date: April 4, 2026 [eBook #78359]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1955

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78359

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKA JA SÁNDOR ***

language: Finnish

GYURKA JA SÁNDOR

Uusia lisiä Gyurkovicsin poikien elämäntarinaan

Kirj.

FERENC HERCZEG

Suomentanut

Matti Kivekäs

Helsinki, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1912.

SISÄLLYS:

Alkusana.

I. Kouluvuodet.

Lehtisammakko ja sotilasnappi.
Ryövärielämä.

II. Rakkaus ja ylioppilastutkinto.

Selityksiä johdannoksi.
Gyurka on vähällä joutua kaksintaisteluun.

III. Gyurka ja Sándor.

Alkusana selitykseksi.
Rouva Gyurkovics yhdistelee.
Myötäjäisiä takaa-ajamassa.
Häväistysjuttu.

ALKUSANA.

Kun vuosia sitten julkaisin Gyurkovicsin poikien elämäntarinan, revin minä muistiinpanoni ajatellen:

»Saattaa käydä niinkin, että vielä kerran tekee mieleni kertoa yhtä ja toista Gyurkan ja Sándorin hommista ja vaiheista, mutta nämä nuoret herrat (varsinkin nuorempi heistä) ovat niin tyyten tykkänään vailla kaikkea vakavuutta, että tällä erää en mitenkään rohkenisi heitä esittää kärsivällisille lukijoilleni. Ehkäpä sitten joskus, kun heidän korvantauksensa ovat kuivuneet.»

Vasta nyt saatan kertoa odotetun ja ilahduttavan uutisen: nuorten herrojen korvantaukset ovat kuivuneet.

Jo kauan sitten olen ollut vakuutettu siitä, että Gyurka on miehistynyt. Eteläisten seutujen ylituomari ja ahkerat sanomalehdenlukijat voivat varmasti muistaa hänen nimensä niiltä ajoilta, jolloin hän kiinnitti itseensä yleisön, huomion lukuisilla siirtymisillään alati uusille seuduille ja suurenmoisella innokkuudellaan, jota hän osoitti koettaessaan tutustua mahdollisimman perinpohjaisesti kalliin isänmaansa eri paikkakuntiin. Näihin aikoihin teki muuan puolueeton edusmies sisäasiain ministerille välikyselyn, ilmaisten huolestuneen epäilynsä gyurkovicsilaisen siirtosysteemin oikeudenmukaisuudesta ja soveliaisuudesta: mutta seurauksena oli, että Gyurka haastoi valtiopäivämiehen kaksintaisteluun, ja koska hän kohteli vastustajaansa erinomaisen ritarillisesti, voitti hän hänet ystäväkseen, eikä kukaan sen koommin epäillyt Gyurkan nuhteetonta virkakuntoisuutta.

Minun täytyy myöntää, että myöskin Sándor on varttunut mieheksi. Niinpä niinkin, voin omantuntoni rauhaa häiritsemättä sanoa, että hän on varttunut aimo mieheksi.

Minä sain mieskohtaisesti siitä varman selon viime valtiopäivämiesvaalien aikana, käydessäni omien asioitteni pakottamana Bajnassa. Ajoin vaunuissa koko matkan, ja kaupungin ulkopuolella, vanhan kasarmin takana olevan Betekintin majatalon luona pysähtyi ajomieheni juottamaan hevosia. Valtiopäivämiesvaalit oli jo pari päivää sitten suoritettu (kuten tiedetään, valittiin Milán Gyurkovics suurella ääntenenemmistöllä), ja kapakan katolla liehui vielä suuri lippu: Eläköön Milán Gyurkovics, valtiopäiväehdokkaamme! Ravintolan puolelta kuului symbaalin soittoa ja sekavan äänekästä hälinää.

Pikemmin ajankuluksi kuin uteliaisuudesta nousin vaunuista luodakseni tarkastavan silmäyksen, ravintolaan.

Kiiltonappinen palvelija pysähdytti minut.

— Ette voi mennä sisään, arvoisa herra!

— Miksi en?

— Gyurkovics-herrat huvittelevat siellä, sanoi hän hyväntahtoisesti.

Samassa kuulin ankaraa lasinhelinää ja pistolinlaukauksen ruokailuhuoneesta, mikä teki tarpeettomiksi pitemmät selittelyt. Ensi laukausta seurasi viisi peräkanaa… Ovesta syöksyi pihalle kaksi pahoin pelästynyttä mustalaista ja kolmas, bassoviulun soittaja, huusi heille ikkunasta:

— Tulkaa toki takaisin, jänishousut, armollisen herran revolverissa on vain kuusi kutia!

Bassoviulun soittajan mukana astuin minäkin huoneeseen. Ainoastaan yksi Gyurkovics huvitteli siellä: Sándorka; kiiltonappinen käskyläinen oli nähtävästi sen vuoksi puhunut Gyurkovics-herroista, että hän luki siellä olevan Feri Horkaynkin saman perheen jäseneksi.

Ulkona paahtoi päivä kirkkaana, mutta pöydällä paloi silti monta lamppua ja vähintään kolmekymmentä viinipulloihin pistettyä kynttilää.

— Valoa! Vielä enemmän valoa! huusi Sándor sisään astuessani.

Nappiniekka toi vielä tallinkin lampun.

— Mitä te täällä toimitatte? kysyin uteliaana.

— Keräämme ääniä! sanoi Sándor itsetietoisesti.

— Viikkoon emme ole levähtäneet päivällä emmekä yöllä! valitti Horkay.

— Lakkaamatta olemme muokanneet maaperää Milánille suosiolliseksi! jatkoi Sándorka.

— Totta vie, ilman meitä kadottaisi Milán paistetun varpusensa!

Ravintolahuoneessa oli, paitsi meitä kolmea, ainoastaan mustalaiset ja nappiniekka; parhaalla tahdollanikaan en olisi voinut ymmärtää mitä maaperää he muokkasivat.

— Mutta vaalithan päättyivät jo kaksi päivää sitten!

Tämä selitykseni saattoi heidät hiukan hämmennyksiin.

— Vakuutatko sen kunniasanallasi?

— Kunniasanallani!

— Silloin täytyy meidän lähteä keräämään ääniä, ettemme vain viivästyisi, sanoi Sándorka.

Vaivoin sain heidät ymmärtämään, että heidän puuhansa oli aivan turha, koska jo sanomista tiesin, että Milán oli vastaanottanut toimensa ja matkustanut Budapestiin.

— Siitä saa hän kirkkaasti meitä kiittää, todisteli Sándor. — Ilman meitä hän olisi kadottanut paistetun varpusensa.

— Mustalaiset, soittoa! huusi Horkay. — Nyt täytyy meidän juoda jotakin voittomme kunniaksi!

(Molemmat langokset olivat yhtä varmasti vakuutettuja siitä, että Milán sai kiittää yksinomaan heidän uhrautuvaa avustustaan valtiopäivämiehyydestään, ja myöhemmin, kun edusmies yksikantaisesti kieltäytyi maksamasta heidän Betekintin-laskuaan, eivät he pitäneet sitä ainoastaan pimeänä kiittämättömyytenä, vaan olivat myöskin vakuutettuja siitä, että Milánin arvo sen johdosta huomattavasti aleni paikkakunnalla.)

Tapaamiseni Betekintissä kerron ainoastaan sen vuoksi, että silloin tulin vakuutetuksi siitä, ettei Sándor Gyurkovicsia enää voi lukea lasten kirjoihin, vaan että hänet on mainittava jo tärkeänä jäsenenä piirikunnan seuraelämässä. Hoilakka pojannahjus oli varttunut kypsäksi mieheksi. Hän oli väkevöitynyt ja vakavoitunut. Raskaimman tuolinkin hän jaksoi nostaa yhdellä kädellä ja pirstota sen seinään, mutta jos hän tarrautui kiinni johonkin ajatukseen, ei edes vallankumouksellinen Horkaykaan saanut hänen tahtoaan taipumaan.

Niin olen lopultakin päätynyt siihen, ettei minulla enää ole oikeutta kätkeä vakan alle molempien nuorinten Gyurkovicsien kirkkaasti palavia kynttilöitä.

Mutta minun täytyy kuitenkin huomauttaa, että me tällä kertaa perinpohjaisemmin syvennymme toisen urhomme, Gyurkan lapsuuteen. Mielestäni on se välttämätöntä sen vuoksi, että tuleva ylituomari juuri näinä vuosina päätti tämän elämänratkaisevan ja tärkeän askelensa, joka herätti huomiota, närkästystä ja vihaa ei ainoastaan Gyurkovicsin perheessä, vaan myös koko eteläisten piirikuntien herraseuroissa; jos on totta, mitä sanotaan, että lapsuuden leikeissä piilevät nuoren miehen luonteenominaisuudet, voidaan kenties näistä piirteistä löytää sielullinen selitys moneen hämärään kohtaan, jotka vielä tänä päivänäkin ovat kunnon bács-bodrogilaisten silmille näkymättömiä ja selvittämättömiä asioita. Ken teistä on lukenut Gyurkovicsin poikien historian, hän löytää tästä vanhat tuttavansa. Mutta jos joku ei ole sitä lukenut, ei hänelle ole vahinkoa tapahtunut.

I.

KOULUVUODET.

LEHTISAMMAKKO JA SOTILASNAPPI.

Bajnan kymnaasin piirustuksenopettaja, herra Huszarka, seisoi avatun ikkunan ääressä ja katseli surumielisen huolestuneesti kahta pientä poikaa, jotka kieriskelivät torin tomussa koettaen parhaansa mukaan repiä toisensa palasiksi. Toinen heistä oli tummanpuhuva ja herttainen niinkuin lemmenjumala ja toinen vaalea ja rusoposkinen niinkuin vihastunut enkeli. Lemmenjumala painoi polvensa enkelin rintaa vasten ja nujuutteli molemmin käsin hänen silkkistä, vaaleata tukkaansa, ja enkeli tarttui niin tukevasti lemmen jumalan kurkkuun, että tämä vaivoin saattoi hengittää.

— Irroita, lurjus! korisi lemmenjumala.

— Päästä otteesi, koiranpenikka! vikisi enkeli.

— Etkö irroita?

Seuraavana silmänräpäyksenä ei enää erottanut enkeliä eikä lemmen jumalaa, ainoastaan tomupilven, joka pöllähteli käärmeennotkeina kieriskelevien ja jaloillaan sätkivien vihollisten ympärillä.

Naapuritalojen ikkunoista katselivat ihmiset siveellisesti suuttuneina hurjaa kaksinkamppailua. Vanhemmat kutsuivat perillisensä ikkunan ääreen antaakseen heille havainto-opetuksen mukaisen kuvan inhimillisestä pahuudesta.

— Näetkö, poikani, noita hillittömiä lapsia. Heitä ei hyvä Jumala rakasta!

Tytöt kylläkin kavahtivat, mutta poikien silmistä tuikki taistelun tuli ja heidän sydämessään heräsi halu tulla noiden vertaisiksi. Jokaisella heistä oli veli tai hyvä ystävä, jota he tarpeen tullen olisivat kurittaneet yhtä perinpohjaisesti kuin tumma poika vaaleata.

Piirustuksenopettaja Huszarka oli jo kuitenkin kylliksi miettinyt asiaa.

— Elefántovics, sanoi hän, — riennä heti kadulle ja erota nuo hurjistuneet tappelupukarit.

Elefántovics hypähti piirustuksensa äärestä ja kiiruhti täyttämään kunniakasta tehtäväänsä. Hän oli pitkä, tyttömäisen näköinen ja erittäin huolellisesti puettu poika, jota Bajnan kaikki koulupojat vihasivat opettajien vakoilijana. Hän ei koskaan leikkinyt tovereittensa kanssa ja oli aina luokan ensimmäinen. Mutta hän lukikin yksityisopettajien johdolla kaikkia aineita, vieläpä uskontoakin.

Kun Elefántovics joutui tappelevien luo, oli vaalea poika jo täysin voitettu ja kärsi vastaansanomatta patukat. Rauhanvälittäjä tarttui armottoman voittajan käteen ja huusi komentavasti:

— Herra opettaja Huszarka käskee teitä heti paikalla lopettamaan tappelunne!

Pienempi poika pujahti salamannopeasti vihollisensa kynsistä ja hypähti pystyyn. Mutta sen sijaan, että olisi kiittänyt kreivin aikaan tullutta apua, kääntyi hän kuohahtaen auttajaansa.

— Mitä sinuun kuuluu meidän asiamme, mehän olemme veljeksiä!

— Totta vie, huudahti isompi poika, — tämä on minun nuorempi veljeni, ja vaikka minä löisin hänet kuoliaaksi, ei kellään ole siihen mitään sanomista!

— Minä sanon herra opettaja Huszarkalle, uhkasi rauhan välittäjä.

— Sanotko? Tuosta saat, vakoilija!

Näin sanoen oli enkeli irroittanut hihnan kirjojensa ympäriltä ja iski sillä Elefántovicsia korvalle, ja lemmenjumala teki pikaisen jalkakammin kaataen hänet selälleen katukiviin. Sitten he iskivät navakasti vielä muutaman kerran ja lähtivät suinpäin juoksemaan kasarmia kohden. Peräytyminen ei muuten olisi ollut sääntöjenmukainen, elleivät he; lähimmässä kadunkulmauksessa olisi kääntyneet hiukan näyttämään aasinkorvaa pahoinpitelemälleen rauhan välittäjälle ja ilkkuen huutaneet:

— Vakoilija! Vakoilija!

Elefántovics kompuroi jaloilleen nyyhkien niinkuin tyttö ja palasi sinne mistä oli tullut. Hänen jalkansa oli aivan vioittumaton, mutta heti luokkahuoneeseen tultuaan alkoi hän ontua tuottaakseen siten vihamiehilleen sitä tuntuvamman rangaistuksen. Hänen saamansa kuritus oli tehnyt huomattavasti virkistävän vaikutuksen koko luokkaan. Poikien kasvot säteilivät mielihyvästä, pari kolme painoi nopeasti päänsä pulpettia vastaan salatakseen rähähtävään riemunsa.

— Mikä niiden heittiöiden nimi on? kysyi herra Huszarka.

— György Gyurkovics ja Sándor Gyurkovics, vastasi lähetti nyyhkytystensä lomasta. — Toinen on toista vuotta toisella luokalla ja toinen käy ensimmäistä.

Sillä välin kuin herra Huszarka mietti kyllin tehoisaa rangaistusta hunttioille, jotka olivat hänen lähettiläälleen antamallaan selkäsaunalla loukanneet hänen arkatuntoista opettaja-arvoaan, oli jo Kasarminkatu todistamassa uutta veljesriidan näytelmää. Gyurka näet uhkasi jälleen hyökätä veljensä kimppuun:

— Annatko tänne sammakkoni?

— Ei se ole sinun, se on minun!

— Enkö minä muka sitä ottanut?

— Anna tänne, sanon!

Sándorka solutti kätensä kuluneitten samettihousujensa polveen asti ulottuvaan taskuun kopeloiden sieltä muiden pikkuesineiden joukosta riitakapulaksi käynyttä lehtisammakkoa, ja kuta kauemmin hän kahmaloi, sitä vakavammaksi kävi hänen lempeitten kasvojensa ilme.

— No nyt jo saanet sen, sanoi hän lopulta kiltisti.

Gyurka ymmärsi samassa Sándorin jalomielisyyden syyn: taistelun telmeessä oli sammakkoparka rutistunut kuoliaaksi.

— Viis' siitä, lohdutteli veli.

Samassa tuli heidän jäljestään valkopukuinen sokerileipurin palvelija kantaen päänsä päällä tarjotinta, savuke suussa. Tarjotin, jolla oli suuri lasimaljakollinen lumivalkeata kermavaahtoa, pysyi taitavasti ja varmasti tasapainossa.

Pojat tuumivat hiukan tarkastaen sivusilmällä leipuria. Gyurka löysi maahan heitetyn paperossinpätkän ja juoksi leipurin luo.

— Anteeksi, herra leipuri, voitteko lainata minulle hiukan tulta?

— Kernaasti…

Gyurkan sytyttäessä hautasi Sándorka huomaamatta sammakonraadon lasimaljakkoon. Sitten jatkoivat pojat sopuisina matkaansa, kasvot loistaen hyvän omantunnon rauhaa ja itsetietoisuutta, jonka turmeltumattomille lapsenmielille antaa ajatus suoritetusta urotyöstä.

Sándor kysyi kohteliaasti eräältä lihavalta herralta ajan kulua ja huomatessaan, että päivällinen tuli vasta puolen tunnin kuluttua, yhtyivät he kasarmin pihalla vetelehtivään sangen kirjavaseuraiseen poikajoukkoon. Gyurkan valtasi pian pelihimon riivaajainen. Hän nyhtäisi housuistaan koristenapin ja selitti, että hänkin tahtoo pelata. Muuan paljasjalkainen vekara työnsi hänet halveksivasti tieltä.

— Mitä sinä tuollaisella pahanpäiväisellä pöksynnapilla luulet tekeväsi? Me pelaamme silmukkaniekkaisilla metallinapeilla ja sotamiesnapeilla… Sotilasnappi vastaa viittä metallista, ja yhdellä metallinapilla saat viisi pöksynnappia.

Gyurka tollotti siinä punastuneena kopeanmahtavien pomojen keskellä kädessään viheliäinen pöksynnappi. Hänen ylpeä mielensä ei kuitenkaan voinut sulattaa häväistystä.

— Samantekevä, sanoi hän ylhäisen huolettomasti, — kohta tuon sotilasnapin kasarmista.

Nyt katselivat pojat häntä jo kasvavalla kunnioituksella.

— Saatko sinä mennä sinne? kysyi paljasjalka.

— Tietysti! Siellä on minulla muuan ystävä, kadetti, jota silloin tällöin käyn tervehtimässä… Hän antaa minulle niin monta nappia kuin ikinä haluan…

Sitä he eivät kuitenkaan oikein ottaneet uskoakseen.

— Pojat! sanoi heidän johtajansa, — älkää uskoko häntä, hän pöyhkeilee.

— Ellette usko, niin katsokaa! Nyt menen suoraa tietä kasarmiin ja tuon tullessani sotilasnapin!

Hän antoi kirjansa Sándorkalle ja pää ylpeästi pystyssä hän astui päättäväisesti kasarmin portille. Ei sanakaan hänen puheissaan kadettiystävästä ollut totta. Hän ei koskaan ollut käynyt kasarmissa. Mutta nyt, kun häntä seurasi kymmenen hämmästynyttä ja ihailevaa silmäparia, päätti hän visusti käydä rohkeasti pelättyyn rakennukseen eikä palata ilman nappia, vaikka niitä jok'ainoata vartioisikin seitsenpäinen peto. Hän nyt oli kerran sellainen.

Portilla seisovat soltut eivät häneen kiinnittäneet huomiotaan. Hän livahti niin rauhallisesti ja luottamusta herättäen heidän ohitsensa, etteivät he hetkeäkään epäilleet, vaan luulivat häntä jonkun upseerin pojaksi.

Suurella kasarminpihalla olivat nahkapojat juuri jättäneet harjoitustemppunsa; toimeton luutnantti hämäsi avatun ikkunan ääressä istuvaa pientä koiraa… Upseerin takinselässä kiilsi kuusi kultaista nappia. Sanoisinko sitä ajatusta, joka tällä hetkellä välähti Gyurkan aivoissa, häpeälliseksi hävyttömyydeksi vaiko kuulumattomaksi urotyöksi? Sillä poika päätti leikata napin luutnantin takista… Hän avasi varovasti linkkuveitsen taskussaan, kasvot viekkaanjuonteisina, silmät loistaen, hiipi varovasti seinänviertä niinkuin ainakin hänen ihanteensa, punanahka Chingangook skalppimetsästysretkellä.

Luutnantti parka ei edes aavistanut, mikä vaara häntä uhkasi. Hän leikki yhä huolettomasti pienen koiran kanssa…

Nyt — se tapahtui! Gyurka piti kädessään nappia, jonka mukana oli iso kangastilkku lähtenyt upseerin takista.

— Älä tyrki, poika! sanoi luutnantti katsoen oudostellen taakseen.

— Anteeksi, sanoi Gyurka, — minä kompastuin.

Mutta itsekseen hän sanoi riemuiten: hän ei ollenkaan huomannut!

Gyurka kohotti kohteliaasti lakkiaan ja rauhallisesti, mutta mahdollisimman pitkin askelin astui hän porttia kohden.

— Herra luutnantti, huusi samassa joku ensimmäisen kerroksen ikkunasta, — poika leikkasi napin takkinne selkämyksestä!

Gyurka lähti samassa käpälämäkeen ja juoksi minkä jaksoi porttia kohden.

— Ottakaa kiinni! Ottakaa kiinni!

Hän livahti parin nahkapojan käsistä taitavasti ja pääsi jo portille — mutta silloin, voi kohtalon kompastusta! hän syöksyi suinpäin vahtisoltun syliin. Hänet kohotettiin ilmaan ja vietiin riemusaatossa pihalle. Matkalla hän puraisi kantajaansa pahanpäiväisesti käteen, mutta sai aimo korvatillikan palkakseen…

Pojat, jotka ulkopuolella tähyilivät, heidän mukanaan Sándorkakin, katselivat kauhistuneina näytelmää. Heidän pelästynyt mielikuvituksensa alkoi heti miettiä, mikä kohtalo Gyurkan nyt perisi. Ajatellen pihalla olevia isoja kanuunoita pitivät he otaksuttavimpana, että hänet muitta mutkitta annettaisiin kanuunanruoaksi. Sándorkan täytti tämä ajatus surumielisellä ylpeydellä, joka on ominainen marttyyrikuoleman saaneiden urhojen omaisille.

Gyurka seisoi sillä välin kalpeana ja noloissaan luutnantin edessä, joka hurjistuneena purki vihaansa parasta takkiaan kohdanneen häväistyksen tähden. Upseeri kiusasi poikaa sadoilla kysymyksillä, mutta Gyurka ei vastannut sanallakaan, ainoastaan itkeä tihitti nyyhkytystensä lomassa.

— Kuka on isäsi? kysyi luutnantti lopulta. — Sano heti, kuka on isäsi!

Poika vastasi vihdoin. Hän ojensi kätensä porttia kohden ja sanoi:

— Tuolla tulee isäni!

Muuan esikuntaupseeri tuli juuri portista. Hän oli täydessä juhlapuvussa; nähtävästi hän aikoi juuri käydä päällikkönsä luona kumarruskäynnillä.

— Hän on minun isäni! valehteli Gyurka uhkarohkeasti.

Pihalla olevat sotamiehet asettuivat heti perusasentoon, ja hämmentynyt luutnantti teki päämiehelleen kunniaa.

— Rakas isä, nyyhki Gyurka, — tulkaa tänne, nämä sotamiehet tekevät minulle pahaa…

Upseeri lähestyi kummeksien.

— Kuka on tuo poika? kysyi hän.

Rautainen käsi, joka siihen asti oli lujasti pitänyt Gyurkaa kauluksesta, lensi samassa kunnioittavasti lakinreunaan. Gyurka oli juuri sitä silmänräpäystä odottanut, hän riensi nopein askelin esikuntaupseerin luo ja — ennenkuin vielä kukaan ehti ajatella takaa-ajoa — oli hän jo ehtinyt kadulle.

Vasta päästyään kolmanteen kadunkulmaukseen hän uskalsi katsoa taakseen. Sándorka seurasi hänen kintereillään.

— Saitko sotilasnapin? kysyi hän.

— Sain korvapuustin, vastasi Gyurka.

Hän sojotti nyrkkiään kasarmia kohden ja sanoi uhkaavasti:

— Kyllä minä heitä vielä opetan tietämään huutia.

Pojat tulivat parahiksi päivälliselle. Sen verran oli heillä aikaa, että siistivät pukunsa ennen pöytään astumista. He saivat hyvän päivällisen, sillä heidän isäntäväkensä vietti hääpäiväänsä. Isäntä, jota pojat nimittivät Toni-sedäksi, pukeutui juhlan kunniaksi mustaan takkiinsa. Zsuzsi-täti pröystäili kyyhkysenharmaassa silkkihameessa. Liemen syötyään riisui Toni-setä jälleen takkinsa, ja paistin jälkeen nosti täti hameensa polviin, sitoi ison esiliinan eteensä ja ja meni keittiöön.

— Pojat, sanoi silloin Toni-setä viekkaasti kaataen vedensekaista viiniä heidän laseihinsa, — nyt saatte jotain oikein hyvää syödäksenne, mutta enpä sanokaan mitä se on. Sen verran vain vihjaisen, että se on sokerileipurin tekemä!

Gyurka maiskutti suutaan, ja Sándorka hypähti riemastuneena tuoliltaan. Nyt avautui ovi, täti astui huoneeseen suu messingillä kantaen juhlallisesti lasimaljakkoa, niinkuin ainakin paavi pyhää valtikkaansa. Hedelmäriisiä oli maljakossa, poikien mieliruokaa. Kermavaahtoista riisiä koristi suuri määrä sokeroituja hedelmiä: meloneja, vihreitä manteleita, päärynöitä.

Ja hedelmien keskellä, aivan kuin sokerista valmistettuna sekin, komeili lehtisammakon raato. Pojat huomasivat sen, täti vasta yrittäessään nostaa sitä lusikalla lautaselleen…

Peittäkäämme verhoon tämä näytelmä, joka oli syynä siihen, että Toni-setä tunsi itsensä sairaaksi joka kerran nähdessään hedelmäriisiä syötävän.

ANIKÓ.

Gyurkovicsin poikien asuman talon edustalla oli avoin kaivo, jonka kaupunki oli siihen kaivattanut, mutta jonka pojat väkevämmän oikeudella olivat anastaneet itselleen ja pitivät omana luonnollisena omaisuutenaan.

Ei mikään heitä suututtanut enemmän kuin se, että joku vieras vekara ilman heidän lupaansa ammensi vettä heidän kaivostaan. Jos he tapasivat jonkun juuri toimessaan, rangaistiin häntä heti, ja usein ajettiin vesivarasta takaa läpi puolen kaupunkia. Jos he saivat hänet käsiinsä, antoivat he kunnolla selkään, ja — jotta oikeuden ja kohtuuden muodollisuudet täytettäisiin — hänet pakotettiin kantamaan »varastettu vesi» kaivoon takaisin.

He vartioivat lähdettä alinomaa ja pitivät omistusoikeuttaan sitenkin voimassa, että upottivat siihen kaikenlaisia kallisarvoisia esineitä. Esimerkiksi ampumiaan rottia, lasisirpaleita ja muita senkaltaisia.

Kun pojat epämiellyttävästi päättyneen päivällisen jälkeen olivat aikeissa lähteä kouluun iltapäivätunneilleen, yllättivät he pienen tytön, joka juuri aikoi ammentaa heidän kaivostaan vettä pieneen siniseen ruukkuunsa.

— Katso hävytöntä! huudahti Sándor harmissaan.

Tyttönen lensi kadulta niinkuin takaa-ajettu jänis, ja molemmat pojat seurasivat häntä kintereillä niinkuin hyvin opetetut vinttikoirat.

Sivuutettuaan neljä viisi rakennusta he saavuttivat hänet. Tyttö painautui portin karsinaan ja tuijotti kauhistuneena takaa-ajajiaan. Peloltaan hän ei saanut sanaakaan sanotuksi, vain hänen suuret, siniset silmänsä katsoivat rukoilevina ja kyynelten täyttäminä. Suloiset olivat hänen kasvonsa, ja sievä pieni tytöntypykkä hän oli muutenkin. Hän oli avojalkainen, ja hänen liivinsä oli kauniilla serbialaisilla ompeluksilla kirjailtu.

Silloin Gyurka laski kohotetun kätensä.

— Sinulle me annamme vettä, sanoi hän, — saat niin paljon kuin haluat.
Saat toistekin, milloin vain tahdot.

Sándorka ei ollut oikein tyytyväinen tällaiseen käänteeseen. Hän olisi tahtonut antaa pikku tytölle ainakin kevyen korvatillikan, mutta Gyurkan tähden hän ei rohjennut napista. He palasivat kaivolle ja täyttivät sinisen ruukun, sitten he lähtivät kolmisin astumaan kasarmia kohden. Pikku tyttö kulki ajotiellä ja pojat jalkakäytävällä, mutta siitä huolimatta he keskustelivat vilkkaasti.

— Minne sinä vettä kannat? kysyi Gyurka.

— Betekintin kapakkaan, vastasi tyttönen.

— Mikä on nimesi?

— Anikó… Sunnuntaisin meillä aina soitetaan.

— Torvellako?

— Ei kun sitralla.

— Käytkö koulua?

— En, sillä isä sanoo, että lukeminen ja kirjoittaminen on vain hunttioiden tehtävää…

Pojat myönsivät Anikón sanat oikeiksi ja puolestaan valittivat, ettei heidän oma isänsä kyennyt kohoamaan filosofisesti yhtä korkealle tasolle.

— Onko isäsi väkevä? kysyi Gyurka.

— Hyvin väkevä, sanoi Anikó. — Kerran hän heitti kapakasta rotevan sotamiehen.

— Minun isäni löi kerran ajomiestä korvalle, niin että nyrjäytti kätensä, ylpeili Sándorka.

— Minun isäni on usein juovuksissa, sanoi tyttö ylvästellen hänkin.

— Minusta on kovin hauskaa nähdä juovuspäisiä miehiä, jatkoi Gyurka keskustelua.

— Minusta se ei ole hauskaa, sillä silloin hän aina lyö, vastasi Anikó.

— Lyökö hän äitiäsikin?

— Ei hän enää lyö, sillä äiti on kuollut, mutta Kata-tätiä hän usein lyö.

He pysähtyivät kadun kulmauksessa.

— Miksi te suureksi tultuanne aiotte? kysyi tyttö, joka ei rohjennut sinutella Gyurkaa.

— Minusta tulee Sándor Rózsa.

— Mikä se on?

— Sándor Rózsalla on mustat silkkihousut, ja hän ampuu ja ryövää ihmisiä.

— Ampuuko hän kaikki ihmiset?

— Ei, vain ne, jotka hän tahtoo.

— Tahtooko hän ampua minut?

— Ei, sinua minä en ammu enkä muitakaan tyttöjä, kunhan ette vain anna minua ilmi santarmeille.

— Minä en anna ilmi, vakuutti Anikó.

Gyurka otti taskustaan sateenkaaren väreissä vivahtelevan lasikuulan ja näytti sitä Anikólle. Tyttö laski ruukkunsa maahan ja sanoi, ettei ollut niin kaunista eläessään nähnyt.

— Minä lahjoitan sen sinulle, sanoi Gyurka.

Anikó ei uskonut korviaan.

— Saanko sen ikiomakseni?

— Kunniasanallani: en koskaan pyydä sitä takaisin!

Anikó piilotti kuulan poveensa.

— Osaatteko kiivetä puuhun? kysyi hän.

Gyurka mittasi häntä kiireestä kantapäähän.

— Etkö koskaan ole kuullut puhuttavan Gyurka Gyurkovicsista?

— Jos osaatte, niin tulkaa koulun loputtua Betekintin takapihalle.
Siellä näytän teille harakanpesän, jossa on pieniä poikasia.

— Sinne tulemme! huudahti poika kiiluvin silmin.

He erkanivat kukin omalle taholleen. Kymnaasin portilla molemmat pojat, Gyurka ja Sándor, olivat kuitenkin vähällä joutua tukkanuottasille Anikón harakanpoikien tähden. Sándorka väitti, että puolet linnuista, jotka he saavat vangittua, ovat hänen, mutta Gyurka oli aivan jyrkästi toista mieltä.

— Sinulla ei ole niihin mitään oikeutta, sanoi hän. — Jos tahdon, annan sinulle yhden tai pari, mutta jos mariset, et saa yhtäkään.

Ken tietää, mihin riita olisi johtanut, ellei se olisi loppunut siihen, että koulukellon soitto ilmaisi tunnin alkavan.

Neljännestä myöhemmin tapahtui toisella luokalla seuraava vuoropuhelukohtaus:

Luokanjohtaja: György Gyurkovics!

Gyurka: Täällä olen!

Luokanjohtaja: Mitä teit tänä aamuna kello yhdentoista tienoissa?

Gyurka: Olin kotona lukemassa läksyjäni. (Syvä hiljaisuus luokalla.)

Luokanjohtaja: Sinä valehtelet, Gyurkovics, sillä sinä tappelit torilla.

Gyurka: Se ei ole totta!

Luokanjohtaja: Tiedä huutia, opettaja Huszarka näki itse.

Gyurka: Ei hän nähnyt, sillä hän on likinäköinen.

Luokanjohtaja: Elefántovicskin näki, annoitte hänelle vielä selkään.

Gyurka: Kuka on Elefántovics?

Luokanjohtaja: Kolmannen luokan oppilas.

Gyurka: En ole häntä koskaan nähnyt.

Luokanjohtaja: Pidä suusi ja istu! Saat istua neljästä kuuteen.

Gyurka: Minä olen viaton!

Luokanjohtaja: Istu alas!

Gyurka: Minun isäntäväkeni tietää, että luin kotona läksyjäni.

Luokanjohtaja: Pidä suusi!

Gyurka: Tämä on veristä vääryyttä…

Luokanjohtaja: Vieläkö murisetkin?

Gyurka: Hm, hm, hm…

Ensimmäisen luokan johtaja kuulusteli hänkin samaan aikaan Sándorkaa. Mutta kymnaasin kurinpitotoimet sujuivat hänen kohdallaan paljon hiljaisemmin, sillä Sándorka noudatti tällaisissa tilaisuuksissa aivan toista menettelytapaa kuin hänen veljensä.

Hän tunnusti katuvaisesti kaikki, lupasi omasta aloitteestaan parannusta ja kiitti vielä lopuksi saamastaan kurituksesta. Hän ei huutanut koskaan raivokkaasti, sillä hän tiesi, että siten vain ärsytetään opettajia, vaan hän valutteli kyyneliä huoaten.

Luokanjohtajalta oli hiljattain kuollut poika, jolla oli ollut yhtä lempeät, siniset silmät kuin Sándorkallakin, ja sen vuoksi hän aina tunsi sulavansa nähdessään Sándorin katseen. Poika tiesi katseensa salaisen tehon, ja aina kun häntä rangaistus oli odottamassa, loi hän mahdollisimman helliä katseita opettajaansa.

Mutta tänään hän turhaan tuhlasi syviä katseitaan luokanjohtajalle, joka luultavasti oli luvannut opettaja Huszarkalle rangaista ankarasti, ja niin tuomittiin poikapaha kahden tunnin jälki-istuntoon.

Kun sitten avain väännettiin lukkoon kahden naapuriluokkahuoneen ovissa, ja molemmilta Gyurkovicsin pojilta riistettiin kultainen vapaus, ajatteli Sándorka harakanpoikasia ja oli alakuloisen murheellinen. Gyurkakin ajatteli harakanpesää ja joutui niissä mietteissään aivan raivoon. Hän piirusti liidulla kahdella pyöristetyllä vedolla kaksi eläintä, jotka vain lapsen vilkas mielikuvitus olisi voinut selittää ihmisiksi. Molemmille hän piirsi päänkoristeiksi mahdottoman suuret aasinkorvat ja kirjoitti lopulta selitykset alle: Tämä on opettaja Huszarka ja tämä on kaatuvatautinen Elefántovics.

Pitkän hetken hän mietti sen jälkeen täynnä katkeraa mielihyvää mielikuvitusrikkaita kostojuonia. Jo aikoja sitten hän oli päättänyt ruveta ryöväriksi, ja nyt tuntui hänestä varsin helpolta toteuttaa tulevaisuudenunelmansa koko ohjelmassaan. Hän saapuu uskollisine betyáreineen Bajnaan ja vangitsee sekä opettaja Huszarkan että hänen vakoilijansa, joko viekkaudella tai väkivoimin. Tätä varten hän heti mietti valmiiksi yksityiskohtaisen suunnitelman: hän kaivaa maanalaisen käytävän, joka aukenee piirustussalin katederiin, ja niin käy kaikki helposti ja mutkattomasti. Myöhemmin hän päätti, että kun piirustuksenopettaja on katunut epäoikeutettua ja väärää käytöstään, antaa hän hänelle vapauden hyviä lunnaita vastaan. Mutta Elefántovics ei löytänyt armoa hänen edessään.

Nopeasti hän piirsi vielä hirsipuun Elefántovicsin pään ympärille ja kirjoitti alle varoittavat ja esimerkiksi kelpaavat sanat: »Tämä olkoon jokaisen vakoojan kohtalo!» Samassa hän kuuli viereisestä seinästä kolme voimakasta koputusta. Karsseriin suljettujen latinanlukijoiden kansainvälisellä kielellä se merkitsee: »tule ikkunalle!» Viereisellä ikkunalla kurotteli Sándorka vaaleata päätään.

— Gyurka, kuiskasi hän innoissaan, — miten käy harakanpoikiemme?

Voi harakanpoikia! Siihen mennessä kuin he saavat vapautensa, ovat varmaankin niiden siivet kasvaneet kantaviksi ja ne lentävät pesästään. Tai sitten väsyy Anikó odotukseensa ja kertoo salaisuuden toisille…

Yht'äkkiä vei heiltä kaiken vastustuskyvyn ankara metsästysinto, joka on niin luontaisen ominainen kaikille vereville pojille. Sellaisella kuumeensekaisella ikävällä he ajattelivat harakanpesää, että sille ainoastaan rakastuneen hehkuvanunelmoivat ajatukset vetävät vertoja.

Ikkuna oli ainoastaan pari metriä kadun yläpuolella.

Katu oli aivan tyhjä. Gyurka heitti toisen jalkansa ikkunan ulkopuolelle ja ratsasti ikkunalaudalla. Sándorka seurasi uskollisesti esimerkkiä.

— He antavat meille tästä hyvästä kunnon selkäsaunan, sanoi nuorempi arkaillen.

— Emme me pakenekaan kokonaan, rohkaisi vanhempi omaatuntoaan, — me käymme vain katsomassa harakanpoikasiamme, ja kello kuudelta, kun vahtimestari avaa oven, olemme jälleen paikoillamme.

Pohjimmiltaan Sándorka vihasi kaikkea hiuksenhalkomista, ja seuraavassa silmänräpäyksessä molemmat pojat, revittyään muutamia liivinnappeja ja suunnilleen puolentoista neliömetrin alalta seinälaastia, jota rapisten putosi ikkunan alle, juoksivat suin päin kohden lähintä kadunkulmausta. Heidän käpälämäkeään kannusti vielä mörisevä miehen ääni, joka kaikui rehtorin ikkunasta kauheana ja peloittavana niinkuin Herran ääni Madáchin murhenäytelmässä: — Pysähtykää heti! [Imre Madách (1823—64) kuuluisa unkarilainen runoilija, jonka draamallinen runoelma Az ember tragédiája (Ihmisen murhenäytelmä) on saavuttanut maailmanmaineen. Se on aiheeltaan sama kuin Linnankosken »Ikuinen taistelu».]

Kadunkulmauksessa he pysähtyivät hiukan levähtämään.

— Enkö sanonutkin! puhkui Sándorka. — Enkö sanonutkin, että vielä näkee meidät rehtori! Mitä me nyt sanomme hänelle?

— Sanomme, että se ei ole totta, vastasi Gyurka, joka aina oli johdonmukainen, kun oma nahkansa oli vaarassa.

Kasarmin takana he kohtasivat kotiin palaavan sotilasjoukkueen. Gyurka, joka ei koskaan mitään unohtanut (tietysti läksyjään lukuunottamatta), tunsi vielä aamullisen häväistyksen polttavan kunniaansa ja sydämensä pohjasta vihaten sotamiehiä hän käytti heti hyväkseen tarjoutuvaa koston tilaisuutta.

Hyvin tähdätty kivi lennätti viimeisillä tykkivankkureilla istuvan sotamiehen lakin.

Patrulli hävisi juuri kasarmin portista, niin etteivät sotamiehet edes ehtineet ajatella rikollisen rankaisemista. He saivat nuolla näppiään ja tyytyä siihen, että väänsivät kasvonsa hirvittävän peloittaviksi, sylkivät heidän jälkeensä ja samalla kirosivat sekä heidät että heidän isoisänsä ja jälkeentulevaisensa ja sukulaisensa hamaan risti-isään saakka.

Tämä uhkarohkea kivi oli ensimmäisenä renkaana niiden katkerien ja sammumattomien vihamielisyyksien ketjussa, jotka armottomasti raivosivat kasarmisotilaiden ja kymnaasinuorison välillä. Tästä puolin löylyttivät sotamiehet kunnollisesti jokaisen koulupojan, joka sattui heidän kasarminsa läheisyyteen, eikä näistä selkäsaunoista mikään osunut paremmin paikalleen kuin se, että ensimmäisen, mutta ei suinkaan kevyimmän sotamieskorvapuustin sai juuri Elefántovics, joka ei koskaan ollut liian hellästi ajatellut Gyurkovicsin poikia.

Pojat löysivät pian uuden ystävättärensä, joka Betekintin kapakan takapihalla odotti heitä. Hän istui kyykkysillään heinikossa ja etsiskeli huolestuneesti jotakin. Kyynelsilmin hän kertoi hukanneensa Gyurkalta saamansa kauniin lasikuulan. Hänen seurassaan oli iso, pitkäkarvainen paimenkoira, joka aluksi ärähteli pojille, mutta huomatessaan, että he olivat hänen pienen emäntänsä ystäviä, suostui hänkin heidän ystävyyteensä. Anikó esitti uusille ystävilleen koiransa.

— Tämä on Csigány. Minun oma koirani. Se on hyvin hyvä koira.

Hän oli huomattavan ylpeä koirastaan, ja koiran tähden hän heti kohosi poikien silmissä.

Lähellä olevasta puistikosta he löysivät sitten harakanpesän. Se oli koko korkealla, mutta Gyurka, joka kirjavan sulan tähden olisi kiivennyt vaikka Kölnin tuomiokirkon torniin, nousi reippain ottein puunlatvaan. Hän löysi pesästä melkein täysisiipisen poikasen, mutta se livahti hänen käsistään ja hypähti läheiselle oksalle. Poika kurotti jäljestä, mutta astui innoissaan liian heikolle oksalle ja putosi maahan niin että tömähti.

Anikó kauhistui, sillä hän luuli Gyurkan särkeneen jäsenensä; mutta poika ponnahti heti kantapäilleen, hieroskeli nokkosten polttamia käsiään, sylkäisi niihin voimakkaasti (sitä kykyä ihailtiin ja kadehdittiin koko koulussa) ja sanoi: Saakeli soikoon!

Sándorkalta oli onnistumaton metsästys vienyt kaiken halun pitempiin leikkeihin, ja hän sanoi menevänsä haukkaamaan välipalaa.

— Mikä on välipala? kysyi Anikó.

— Omena ja leipä.

Pikku tyttö ei vielä tahtonut erota tovereistaan, jonka vuoksi hän tarjoutui hakemaan heille jotain purtavaa ruoka-aitasta. Viiden minuutin kuluttua hän palasi, pieni esiliinansa omenia täynnä. Hänen sydämensä pamppaili kovasti, sillä tänään hän varmaankin ensi kerran elämässään kävi varkaissa.

Gyurkan ehdotuksesta he sitten leikkivät ryöväriä. Sándorka ja hän olivat ryöväreitä, Anikó oli rikas juutalainen ja omenat puhdasta kultaa. Pojat piiloutuivat pensaistoon, ja kun he hyökkäsivät tytön kimppuun, huusivat he hänelle: Kulta tai kuolema! Csigány näytteli poliisin osaa: hänen täytyi laskeutua pitkäkseen, sillä hänet oli ammuttu.

Heillä oli tavattoman hauskaa, ja ellei hämärä olisi langennut, olisivat he halusta jatkaneet vaikka miten kauan.

Kun he lähtivät kotia päin astumaan, huomasivat he Betekintin kapakan ovella humalaisen miehen, joka odotti Anikóta remmi kädessään.

— Se on isäni, sanoi tyttönen.

— Onko hän humalassa? tiedusteli Sándorka kiinnostuneena.

— Hiukan vain…

Kapakoitsija tarttui lujemmin hihnaan.

— Tule tänne, senkin letukka! Kyllä minä opetan sinua omenia varastamaan!

Anikó heitti hyvästelevän silmäyksen ystävilleen, sitten hän astui pää kumarassa, mutta nopein askelin isänsä luo. Saattoi nähdä hänestä, ettei sellainen ensi kertaa tapahtunut.

Ennenkuin kapakoitsija kuitenkaan ennätti kättänsä kohottaa, seisoi
Gyurka jo hänen edessään.

— Setä, sanoi hän päättäväisesti, — jos tahdotte lyödä, niin lyökää meitä, sillä me söimme omenat.

Poika ajatteli, että he kaksin kestäisivät paremmin lyönnit kuin heikko tyttö. Mutta Sándorka ei käsittänyt veljensä ritarillisuutta, vaan lähti suin päin juoksemaan pakoon.

Kapakoitsijaan tehosi huomattavasti Gyurkan esiintyminen, mutta mahdollisesti vielä enemmänkin herraspuku. Hetken hän hapuili miettien mitä tekisi, sitten hän sanaakaan sanomatta kiinnitti vyön uumilleen.

— Älkää olko typeriä, murisi hän.

Purkaakseen suuttumustaan johonkin potkaisi hän Csigánya ja meni kapakkaan. Hiukan myöhemmin hän vilkaisi ikkunasta. Nähtävästi kutkutti hänen itserakkauttaan se, että hänen tyttärensä oli herraslasten ystävä.

Anikó saattoi Gyurkaa puolitiehen. Pitkän hetken hän kulki äänetönnä, mutta lopulta hänen pienestä, aina syrjäytetystä sydämestään nouseva kiitollisuus ja ihailu puhkesi sanoiksi.

— Kun teistä tulee armollinen herra, niin minä rupean teidän sisäköksenne. Minä tahtoisin niin mielelläni olla sisäkkönä ja kantaa kaunista valkeata esiliinaa…

— Mutta minusta ei tulekaan armollista herraa.

— Miksi sitten aiotte?

— Ryöväriksi.

— Onko se enemmän kuin armollinen herra?

— Paljon enemmän.

— Eikö ryövärillä ole sisäkköä?

Gyurka mietti hetkisen, sillä tästä hän ei ollut aivan selvillä.

— Ei, sanoi hän lopulta. — Hänellä on vain rakastajatar.

— Mitä sellaisen täytyy tehdä?

— Kun ryöväri nukkuu, täytyy hänen pitää silmällä, etteivät poliisit pääse häntä yllättämään.

— Hyvä on, kyllä minä hyvin vartioin.

— Mutta jos sinä kavallat minut, kostan minä julmasti.

— Mitä se on, että joku kostaa?

— Minä tapan sinut ja sytytän kapakan tuleen. Anikóta peloitti tämä kamala mahdollisuus.

— Mutta minä en petä sinua, sanoi hän vavisten.

— Silloin en minä tee teille pahaa.

— En ole koskaan kellekään kertonut, milloin vahtimestari tulee
Kata-tädin luo, kerskasi Anikó.

Silloin otti Gyurka taskustaan kallisarvoisen aarteen, jota kaikki hänen toverinsa olivat kadehtineet, ja lahjoitti sen Anikólle: kiiltävän messinkisen piipunkannen, jonka hän oli varastanut isänsä piippuhyllystä.

— Minä annan sen sinulle, mutta sinun täytyy varjella sitä visummin kuin lasikuulaa.

Anikó oli onnesta haltioissaan.

— En koskaan petä teitä, sanoi hän, — ja ahkerasti pidän silmällä poliiseja.

Samassa hän pyörähti nopeasti ympäri ja juoksi kapakkaan. Gyurka riensi kaupungille. Pian löysi hän Sándorkan. Nuorempi Gyurkovics makasi pitkällään lakkinsa päällä ja huusi innokkaasti Gyurkaa auttamaan häntä vangitsemaan harvinaista yöperhosta, joka hänellä oli lakkinsa alla. Mutta kun he hyvin varovasti kohottivat lakkia, ei perhosesta näkynyt jälkeäkään.

RYÖVÄRIELÄMÄ.

Gyurkovics-poikien isäntä, Toni-setä, oli vielä seuraavankin päivän aamuna sairas lehtisammakkopäivällisestä. Reimana miehenä hänen vihdoin, pitkän ja ponnistuksellisen miettimisen jälkeen, onnistui löytää arvoituksen avain. Hän oli valtiolliselta vakaumukseltaan äärimmäinen vasemmiston mies, ja jokainen tiesi, että sokerileipuri lukeutui hallituspuolueeseen. Toni-setä piti siis luonnollisena, että sokerileipuri valtiollisessa kiihkomielisyydessään oli häntä häväissyt. Leipuri oli varmastikin saanut korkeammasta paikasta kehoituksen valmistaa valtiolliselle vastustajalleen niin pirullisen yllätyksen kuin mahdollista. Vaikk'ei hän siitä hyvästä olisikaan saanut maksua, oli hänelle joka tapauksessa taattu rankaisemattomuus.

Pojat eivät pitäneet tarpeellisena hiiskua osallisuudestaan tähän valtiolliseen jupakkaan. He nauttivat nopeasti aamiaisensa äänettöminä ja livahtivat liukkaasti koulutielle. Vajaan puolen tunnin kuluttua. he palasivat takaisin. He kertoivat, että rehtori syntymäpäivänsä kunniaksi oli antanut koko koululle lupaa.

Se oli tietysti kaikki silmitöntä valetta. Totuus oli se, että kun he astuivat koulun portille, pysähtyivät heidän silmänsä mustalle taululle, johon oli kirjoitettu seuraava ilmoitus:

»György Gyurkovics, II:n, ja Sándor Gyurkovics, I:n luokan oppilas, määrätään kello 11 aikana saapumaan opettajahuoneeseen. Rehtori.»

Jos he olisivat olleet varmoja siitä, että heille luvataan kunnon selkäsauna opettajahuoneessa, eivät he suinkaan olisi siitä sen enempää välittäneet. Mutta tämä virallinen kutsu liikutti heidän sieluansa pohjia myöten ja täytti heidän mielensä pelolla ja vavistuksella. Nämä kaksi pientä, vaikka tosin pippurista poikaa käsittivät, että he tällä kertaa eivät olleet tekemisissä minkään hermostuneen ja suuttuneen opettajan kanssa, vaan että heidän täytyi silmästä silmään kohdata koko koulukurin ankarimmat pykälät. Ja siihen ei heillä ollut riittävästi rohkeutta. Parempi oli paeta.

— Mikä nyt neuvoksi? alkoi Sándorka.

— Minä kyllä tiedän mitä teen, sanoi Gyurka. — Jos tahdot, saat tulla matkaani. Ellet tahdo, saat puolestani jäädä kotiinkin.

Gyurka uskoi veljelleen mietteensä, jotka hän kauan harkittuaan oli saanut itselleen selviksi.

— Minä en enää palaa kouluun, minä rupean ryöväripäälliköksi.

Sándorka ilmaisi hiljaisella vihellyksellä tyytyväisen mielihyvänsä.

— Miten voi ihminen tulla ryöväripäälliköksi?

— Ei mikään ole sen helpompaa… Ei tarvitse muuta kuin mennä metsään ja yhtyä ensimmäiseen rosvojoukkoon, jonka tapaa. Kun sitten vain osoittautuu urhoolliseksi ja suuriin tekoihin pystyväksi, niin toiset valitsevat päälliköksi.

Sándorka ei oikeastaan tuntenut kutsumusta ryöväriammattiin (kernaamminkin olisi hän ruvennut sokerileipuriksi, sillä hän oli namusiin kovin mieltynyt), mutta hänen täytyi myöntää, että Gyurkan suunnitelmassa oli monta huomioonotettavaa kohtaa. Ryövärin ei tarvitse käydä koulua eikä oppia laskentoa, jota Sándorka sydämensä pohjasta vihasi. Ryövärit elivät metsissä ja arolla, ja sellaisissa paikoissa on aina hyvin lysti olla. Sai nukkua niin kauan kuin tahtoi, eikä tarvinnut pyytää lupaa uidakseen joessa.

Eniten kuitenkin vaikutti Sándorkan päätökseen tulevan päällikön lupaus, että ensimmäinen ryöväys tehtäisiin Szvoboran sokerileipomoon, jolloin hän saisi kerrankin ylen määrin nauttia mielimakeisiaan.

Gyurka aloitti käytännön miehenä heti valmistukset. Hän pisti taskuunsa äidiltään hiljattain lakin ostoon saamansa neljä floriinia. Sitten kirjoitti hän muutamia hyvästely- ja uhkauskirjeitä.

Alle hän piirsi sanat: Bácskan haamu. (Tämän nimen hän valitsi klassillisten esikuvien mukaan.) Uhkauskirjeistä oli yksi osoitettu Elefántovicsille. Gyurka maalasi sen ylälaitaan ristin, pääkallon ja kaksi luuta ja kirjoitti alle ohjelauseensa: »Kuolema! Tikari! Myrkky!»

Päivällisen jälkeen hän hiipi isäntänsä makuuhuoneeseen, anasti sängyn yläpuolella riippuvan vanhan pistolin, ja niin hän jätti Sándorkan kanssa lapsellisten leikkiensä näyttämön. Bácskan haamu vastasi mennessään surumielisellä hymyllä tädille, joka ikkunasta kehoitti heitä saapumaan välipalalle hyvissä ajoin.

— Saavatko ryöväritkin haukata välipalaa? kysyi Sándorka arasti.

Gyurka rauhoitti häntä vakuuttamalla, että ryövärit syövät välipalaa niin usein kuin ikinä haluavat.

Päällikön toivomuksesta he suuntasivat askelensa Betekintin ravintolaan. Pitkän aikaa täytyi heidän odotella oven edustalla, ennenkuin Anikó huomasi heidät.

— Tahdotko tulla mukaan? kysyi Gyurka.

— Tietysti tulen! Koska palaamme?

— Emme koskaan.

— Silloin otan uudet kenkäni matkaan, sanoi tyttö.

Pian he ehtivät kaupungin metsän laitaan, ja Gyurka, joka vaati ankarasti tarkkojen ja vakiintuneiden muotojen noudattamista, käski seuralaistensa laskeutua eteensä polvilleen ja vannomalla hänelle uskollisuutta vihkiytyä ryöväreiksi. Sándorka ja Anikó lausuivat sanasta sanaan liikutettuina valan laskien kaksi sormeaan pistolille. Sen jälkeen polvistui Gyurkakin vuorostaan ja vannoi suojelevansa heitä uskollisesti viimeiseen veripisaraansa asti ja rankaisevansa kavallukset kuolemalla.

Iltapäivän he kuluttivat keräämällä betyáripellavaa, sillä Gyurka selitti, että jokaisella oikealla ryövärillä oli betyáripellavatöyhtö lakissaan. Sen jälkeen he lähtivät etsimään metsässä oleskelevia ryöväreitä. Varmaankaan he eivät vielä illan tullenkaan löytäneet heitä sen vuoksi, että ryövärit olivat juuri silloin muualla omilla retkillään. Mutta he tutkivat silti tarkoin jokaisen onton puunkolon, löytämättä ristinsieluakaan, ainoastaan repien vaatteensa oksiin.

He eivät nähneet metsässä muuta luojan liikkuvaista kuin muutamia lehtiä kahmivia kanoja, joita Sándorka väitti metsäkanoiksi. Ilta oli jo pitkälle kulunut, kun he jälleen joutuivat metsänlaitaan. Edessään he näkivät suuren kaupungin. Aluksi he luulivat sitä joksikin vieraaksi kaupungiksi, Budapestiksi tai Wieniksi, mutta suuresta kasarmista ja luostarin tornista he tunsivat sen pian omaksi Bajnakseen.

Silloin Sándorka, ajattelematta uppiniskaisuutensa mahdollisia verisiä seurauksia, astui uhkaavasti päällikkönsä eteen. Hän sanoi, että koko juttu on aasimaisen tyhmä ja että hän oli nälissään kuin susi. Bácskan haamu oli vakuuttanut hänelle, että hän saa välipalaa milloin vain haluaa, ja hän oli ollut ryövärinä sitten puolisen eikä ollut vielä kertaakaan saanut mitään vatsansa täytteeksi.

Gyurka laski pistolin maahan antaakseen niskoittelevalle pari kunnon korvapuustia, mutta sitten hän vaipui mietteisiinsä. Sándorka oli vasta aloitteleva nahkapoika, ja tottumattomalle on aina paljon annettava anteeksi. Varmaankin hän myöhemmin paremmin tottuu ja karaistuu. Gyurka ehdotti sen vuoksi, että joku heistä juoksee kaupunkiin ja tuo matkassaan leipää ja makkaraa. Sándorka oli heti valmis lähtemään vaaralliselle retkelle, ja Bácskan haamu osoittautui kovin huonoksi ihmistuntijaksi antaessaan veljelleen yhden neljästä floriinistaan ja lähettäessään hänet matkaan.

Luostarin tornikello osoitti jo kymmentä, kuu kumotti jo korkealla metsänrannan yllä, mutta Sándorkaa ei kuulunut takaisin tulevaksi. Bácskan haamu ja Metsän orvokki — sen nimen oli Gyurka antanut Anikólle — istuivat surullisina metsänlaidassa.

— Varmaankin ovat santarmit hänet ampuneet? huokaili Anikó huolissaan.

— Älä höpsi, sanoi Gyurka, — minä tunnen Sándorkan tavat ja nyt jo tiedän, että hän on mennyt kotiin. Lyön vetoa, että hän oli kannellut kaikki salaisuutemme ja nyt kuorsaa vuoteessaan. Mutta siitä hän saakin vielä ansaitun palkkansa!

Hiukan myöhemmin he painuivat syvemmälle metsään ja rakensivat nuotion kuivista puista. Hetken he katselivat riemu silmässä komeasti hulmuilevia liekkejä ja olivat potria siitä, että tuli vain heitä kahta lämmitti, mutta liekin riutuessa aleni heidän ilonsakin, ja Anikón silmään herahti kyynel.

Gyurka katseli kotvan tyttöä, joka urheasti taisteli heikkouttaan vastaan, ja sanoi lopulta surullisesti:

— Anikó, minä luulen, ettei ryövärielämä ole sinua varten. Jos tahdot palata kotiin, saat rauhassa minusta erota, valasi ei sinua sido, enkä minä siitä kanna sinulle kaunaa.

Nyt saivat Anikón kyynelet täyden vallan.

— En mene kotiin, sanoi hän, — minä tahdon aina olla teidän luonanne.

— Miksi sinä sitten itket, Anikó?

— Minun on niin nälkä…

— Mutta meidän täytyy nähdä nälkää huomiseen asti.

Tyttö nukahti pian. Gyurka hoiteli pitkän ajan tulta, mutta lopulta varastautui uni hänenkin silmäänsä.

Kun hän heräsi, oli hiillos jo aikoja sitten hiipunut. Hän heräsi lintujen lauluun. Aurinko paistoi herttaisen lämpimänä lehtien lomitse.

Gyurka lähti hiukan myöhemmin kaupunkiin ja sai velaksi muutamasta ruokatavarapuodista kunnon sämpylän ja kokonaisen makkaran. Hän sanoi kauppiaalle hiukan kaksimielisesti, että aikoo valmistaa tovereilleen pienet kekkerit. Hän toi Anikólle vielä tuliaisiksi hiukan rusinoita ja rintasokeria. Ja kun heidän nälkänsä oli tyydytetty, palasi heidän hyvä mielensäkin.

He lähtivät jälleen etsimään ryöväreitä ja kuulivat samassa puheensorinaa etäältä.

— Tulevatko ryövärit? kysyi Anikó hätkähtäen.

— Eivät, sanoi Gyurka, — pojat huhuilevat metsässä… Heitä on koko suuri liuta…

Yhtäkkiä juolahti jotakin hänen mieleensä.

— He etsivät meitä! Totta vie, Sándorka on ilmiantanut meidät rehtorille, ja kun tänään on sunnuntai, on koko koulu tullut meitä metsästämään… Mutta saadaan nähdä löytävätkö he meitä!

Hän tarttui tyttöä käteen ja lähti juoksemaan hänen kanssaan.

Anikó kietoi makkaran kaulansa ympäri niinkuin jonkin uuskuosisen puuhkan, vapaammin juostakseen. Kun tyttö jo oli hengästykseensä menehtyä, oli Gyurka miettinyt paremman sotasuunnitelman. Hän etsi matalaoksaisen, ison puun ja auttoi ystäväänsä kiipeämään sen latvaan. Siellä he piileksivät suuren oksan varassa, tuuhean lehtikatoksen suojassa.

Metsä elävöityi nopeasti. Koko koulu oli todellakin lähtenyt heitä etsimään. Koululaiset kulkivat pitkänä ketjuna ja huhauttelivat huutojaan metsän hiljaisuuteen.

— Gyurka, hu-huh! Gyurkovics, hu-huh!

Saattoi nähdä, että pojat tavattomasti iloitsivat ketjuajostaan. Välistä joku puijasi toisia huutamalla: Täällä hän on! Täällä hän on! ja silloin juoksivat toiset sinne päätä pahkaa. Turhaan heitä komenteli parempaan järjestykseen opettaja Huszarka, joka myöskin oli ajomiesten joukossa, varovaisuuden vuoksi revolveri taskussa ja kalossit jaloissa.

Niin pian kuin poikajoukko oli ehtinyt Bácskan haamun piilopaikan ohi, kurkisti Gyurka uteliaasti lehtien lomasta, mutta vetäytyi samassa nopeasti takaisin. Kaksi myöhästynyttä poikaa vetelehti verkkaan muiden jäljestä: Elefántovics ja Sándorka; verinen vihamies ja petturiveli. He juttelivat ja naureskelivat aivan kuin olisivat olleet parhaita ystävyksiä. He pysähtyivät juuri Gyurkan puun alle jakaakseen veljellisesti pivollisen auringonsiemeniä. Sándorka kertoi Elefántovicsille paostaan ja höysti juttuaan hurjilla valheilla.

— Minä en olisi seurannut häntä, mutta hän uhkasi minua pistolilla…

— Nallihattupistoliko hänellä on?

— Eikä mitä! Oikea kuulanampuva pistoli.

— Mistä hän sen on saanut?

— Muuan ryöväri lahjoitti sen hänelle. Hänellä on ryövärien parissa paljon salaisia ystäviä.

— Entä miten pääsit erillesi hänestä?

— Kun hän minua metsässä jälleen rupesi uhkailemaan, tartuin minä hänen pistoliinsa.

— Eikö hän ampunut?

— Ampui kyllä, mutta minä väistin nopeasti ja kuula osui kantoon.
Silloin otin sen väkisin.

— Oletko sinä väkevämpi kuin hän?

— Paljonkin! Hän on minua kookkaampi, mutta minä olen väkevämpi. Minä tappelen koska tahansa. Koetahan lihaksiani, eivätkö olekin kovat?

Elefántovics, joka oli heikko kuikkana, puristeli hiukan Sándorin käsivartta ja sanoi kohteliaasti:

— Hyvin on kova!

Gyurkan täytyi niellä kiukkunsa, ja pojat poistuivat. Kun metsä jälleen hiljeni puiden lehtien humuksi ja lintujen lauluksi, laskeutuivat he puusta. Anikó sai kauniin perhosen, jota Bácskan haamu pienessä rasiassa kuljetti mukanaan taskussaan muiden aarteittensa parissa. Kun takaa-ajajat jo olivat painuneet kauaksi, leikkivät he koko päivän mielensä halusta metsiä kierrellen.

Illalla he jälleen rakensivat tulen, ja silloin herahtivat kyynelet uudelleen Anikón silmiin. Tällä kertaa hän ei ollut nälissään. Hän ei sanonut ikävöivänsä kotia, mutta hän itki sittenkin. Gyurka sitä hyvin ihmetteli; silloin hän vielä tunsi naisia liian vähän.

Tyttö vaipui lopulta uneen. Poika otti silloin taskustaan muistikirjansa, repi siitä lehden ja kirjoitti jotakin tulen hohteessa. Kun hän oli aivan varma siitä, että hänen pieni ystävättärensä nukkui sikeästi, nousi hän varovasti pystyyn ja suuntasi hiipivät askelensa kaupunkia kohden. Hänen päästyään metsänreunaan näytti luostarin kello yhtätoista, ja poika lähti juoksemaan.

Mikä mahtoikaan hänet saada lähtemään turvallisen metsän suojasta vihollisen leiriin, kaupunkiin? Bácskan haamu oli tässäkin uskollinen omalle itselleen; hän tahtoi kostaa petturiveljelleen. Hiipien talojen varjossa joutui hän pian kotipihalle. Kevyesti hypähti hän aidan yli ja riisuttuaan kenkänsä portaille livahti notkeasti kuin kärppä lukuhuoneeseensa. Kuu paistoi ikkunan läpi valaisten vuodetta, jossa valapatto nukkui oikeata »vanhurskaan unta».

Gyurka katsoi uhkaavasti nukkuvaa.

— Tilinteon hetkesi on tullut! mutisi hän itsekseen.

Pöydällä oli mustepullo, ja värilaatikosta hän kai voi pensselin. Sen hän tarvitsi täyttääkseen pimeän aikeensa. Painautuen vuodetta vastaan hän vahingoniloisesti hymyillen maalasi vahvat musteviikset veljensä nenän alle ja silmien ympärille sankalasit. Sitten hän veti muutamia suoria viivoja nenälle ja lopuksi täplitti molemmat posket ja leuan.

Sándorkaan ei tämä toimitus tehnyt mitään vaikutusta, sillä hän tuskin liikahtikaan koko aikana; häntä herättämään siitä unestaan olisi tarvittu vähintään kannullinen jääkylmää vettä.

Kun Gyurka katseli kättensä töitä, kauhistui hän itsekin. Valkealla pieluksella lepäsivät mustat, peloittavat pirunkasvot. Gyurka laski lopuksi mukanaan tuomansa paperiliuskan pöydälle ja hävisi jälleen yhtä äänettömästi kuin oli tullutkin.

Paperille oli kirjoitettu vain kaksi, mutta silti hyvin painavaa sanaa: Bácskan haamu.

Kun hän riensi kaupungista ja ehti Betekintin kapakan luo, kuuli hän koiran haukuntaa.

— Hei vain, siellähän on ystävämme Csigány! sanoi hän itsekseen.

Hän riensi aitauksen luo, jossa koira häntä tervehti iloisesti haukahtaen. Gyurka repäisi nopealla otteella pari lautaa aitauksesta ja päästi Csigányn vapauteen. Vinttikoira varmaankin älysi, minne tie meni, sillä se seurasi mielellään poikaa.

Anikó odotti heitä riutuvan tulen liepeellä. Hän oli herännyt jo aikoja sitten ja pelkäsi kovin yksin ollen. Hän ei voinut ymmärtää, minne Gyurka oli saattanut hävitä, ja hän piti luultavimpana, että santarmit olivat hänet vieneet. Nyt hän riemuiten tervehti heitä, eikä ole mahdotonta, että hän enemmän iloitsi Csigányn kuin Gyurkan tulosta. Hän istuutui koiransa viereen ja kiersi kätensä onnellisena sen pitkäkarvaisen kaulan ympäri. Kaikista hänen kotolaisistaan oli hän vinttikoiraansa eniten kiintynyt.

Aamupuolella he huomasivat, että koira ei ollut ainoastaan miellyttävä, vaan hyödyllinenkin toveri heille. Ilma viileni, ja elleivät lapset olisi voineet hiipiä Csigányn lämpimän turkin turviin, olisivat he varmastikin ankarasti palelleet.

— Tänään me ainakin löydämme ryövärit, sanoi Gyurka heidän syödessään aamiaista ja antoi eväistä osan Csigányllekin.

Tällä rohkealla ajatuksenaan ei hän tahtonut rohkaista ainoastaan Anikóta, vaan myöskin itseään. Eipä ihme, jos häntä jo pitkästytti nykyinen työtön elämä. Kaksi päivää olivat he jo olleet ryöväreitä ja olivat kuluttaneet aikansa kokoamalla betyáripellavaa ja vangitsemalla perhosia niinkuin mitkäkin koululapset. Anikóstakin jo saattoi huomata, että hän alkoi pitkästyä alinomaiseen metsien samoiluun.

Päivä paistoi jo täydeltä terältä metsän yllä, kun Gyurka liukkaasti juoksevaa sisiliskoa tavoitellessaan tiheässä viidakossa äkkiä seisoi silmästä silmään herraspojan kanssa. Hetken he seisoivat siinä katsellen tiukasti toisiaan, sitten poika mainitsi Gyurkan nimen.

— Ka, sinäkö se olet, Ferkó?

Se oli Ferkó Visky, koulun kuuluisin tappelupukari ja tietysti
Gyurkovicsin poikien henkiheimolainen.

Viidakko alkoi samassa sähistä, ja kymmenkunta poikaa piiritti Gyurkan joka puolelta hihkuen jälleennäkemisen ilosta.

Gyurka katseli hämmästyneenä ympärilleen.

— Mitä te täältä tahdotte? kysyi hän.

— Sinua me etsimme, vastasi Visky. — Älä pelkää meitä, sillä me emme ole vihollisia, vaan kunnon kavereitasi. Me tulimme tänne metsään pyytääksemme sinua ottamaan meidätkin ryövärijoukkoosi.

— Tahdotteko kaikki ruveta ryöväreiksi? kysyi Gyurka, äänessään hiukan halveksiva väre.

— Emme vain me, vaan puolet koulua. Jokainen kunnon Bajnan poika tahtoo ruveta ryöväriksi. Mutta minä valitsin pojista vain parhaat. Reimoja ja luotettavia poikia kaikki, ei kukaan meistä pelkää edes pimeyden pääruhtinastakaan.

Gyurka tarkasteli upseerin asiantuntemuksella nahkapoikia.

Valiojoukko oli todellakin lupaava. He olivat arpipäisiä tappelupukareita, torimummojen ja kisällien kauhistuksia; vihoviimeisiä vetelyksiä koulussa, mutta uimapaikoilla aina nähtyjä kävijöitä. Poikien joukossa oli pari sellaistakin, jotka olivat saaneet potkut muista kouluista, ja suurin osa oli heistä kerran tai useamminkin jäänyt luokalle.

Päällikön silmä pysähtyi lopulta teerenpilkkuiseen, hintelään poikaan.

— Höh, huudahti hän ylenkatseellisesti, — Horváth, priimus! Mitä sinä täällä teet? Miksi et laputa kouluun?

Puhuteltu oli todellakin kolmannen luokan priimus. Hän oli puhtaan innostuksen valtaamana yhtynyt seurueeseen, ja nyt hän seisoi siinä noloissaan, niinkuin ainakin se, joka tietää tulleensa kuokkavieraana häntä paljon korkeammalla asteella olevaan seuraan.

— En minä sille mitään mahda, että olen priimus, sanoi hän surullisesti, ja kyynel vierähti hänen poskelleen.

— Etkö mahda, senkin kirjatoukka? kysyi Gyurka korskeasti.

— En minä ole mikään kirjatoukka, puolusteli Horváth. — Pojat voivat todistaa, että minulla ei monesti ole ollut hajuakaan läksyistä… Rehtori on minun setäni, ja sen vuoksi minä vuoden lopussa aina saan hyvän todistuksen… Mutta en minä itse ole siihen syypää…

Pojat, joiden joukossa priimuksella oli useita hyviä ystäviä, todistivat hänen sanansa, ja Gyurka osoittautui jalomielisen suvaitsevaiseksi.

Gyurka ymmärsi ystäviensä sanoista, että koulun muurien sisällä liikkui sellaisia huhuja, jotka olisivat voineet tyydyttää kunnianhimoisimman ryöväripäällikön rohkeimmatkin unelmat. Bajnan pojat olivat pyhästi vakuutettuja siitä, että Gyurka kuului suureen ryövärijoukkoon, joka asuu aseita ja kalliita aarteita täynnä olevissa maanalaisissa luolissa. Kaikki koulupojat mainitsivat hänen nimensä kunnioitusta ja ihmetystä tuntien, ja useimmat heistä toivoivat hartaasti saavansa vaihtaa ikävän koulupenkin hänenlaiseensa vapaaseen ja maineikkaaseen elämään.

Bácskan haamu ei lainkaan halunnut särkeä heidän innostuneita illusionejaan. Ja kun häntä pyydettiin näyttämään aarreluolaa, kieltäytyi hän päättävästi.

— Ei se ole niinkään yksinkertainen juttu kuin luulette, sanoi hän. — Ryövärit eivät ilmaise piilopaikkojaan kelle pojalle hyvänsä. Mutta jos te kestätte tulikokeen ja pysytte lujasti liitossamme, voimme keskustella siitäkin.

— Sano meille sitten tulikokeesi! huudahti Visky, joka oli joukossa rohkein. — Valtamaantie kulkee tuosta aivan läheltä. Jos tahdot, Gyurka, ryöstämme ensimmäiset vastaantulevat vaunut, ja silloin voit nähdä, kuka on poikien paras.

Tämä ehdotus miellytti päällikköä. Häntä pitkästytti joutilas vetelehtiminen metsässä, ja hän tahtoi lopultakin oikealla urotyöllä ansaita sen kunnianhohteen, jonka hänen toverinsa olivat mielikuvituksessaan hänelle luoneet.

— Hyvä! huudahti hän. — Jos te olette urhoollisia, niin lupaan, että vielä tänä aamuna ryöstämme pari matkustajaa.

Hänen vilkkaassa mielikuvituksessaan oli samassa kypsynyt yksityiskohtainen sotasuunnitelma. Ensi työkseen hän tarkasti asevaraston. Viskyllä oli pistoli, muutamilla oli pitkät puukot, jollakin lyhytvartinen kirves, ja loput olivat tukevilla ryhmysauvoilla aseistautuneet.

— Verratonta! sanoi päällikkö. — Näillä me ryöväämme vaikka junankin… Nyt tarvitsemme vielä pitkän köyden ja tusinan mustia silkkinaamioita… Köydellä me suljemme tien ja pysähdytämme hevoset, ja naamiot suojelevat meidät tuntemattomina…

Horváth, luokkansa priimus, joka koko ajan oli miettinyt, miten voisi kohottaa arvoansa toveriensa silmissä, tarjoutui hankkimaan köyden.

— Tänne tullessamme näin erään ratavahdin puutarhassa pyykkiköyden.
Minä käyn koppaisemassa sen…

Hän vilahti tiehensä niinkuin orava ja oli vajaan neljänneksen kuluttua köysineen takaisin.

— Hyvä on, sanoi Gyurka, — huomaan, että kykenet parempaan kuin mitä luulinkaan.

Priimus vastaanotti onnellisena päällikön kiitoksen.

Enemmän tuottivat heille päänvaivaa mustat silkkinaamiot. Pitkän neuvottelun jälkeen he sopivat siitä, että he toistaiseksi, kunnes voivat hankkia nämä aivan välttämättömät suojukset, tyytyvät nokeamaan kasvonsa hiilellä..

Muuan poika, joka tahtoi seurata priimuksen esimerkkiä, juoksi läheiselle tiiliruukille ja täytti siellä taskunsa hiilillä. Niillä he mustasivat toistensa kasvot, ja Anikókin noettiin korvia myöten. Koko seura oli uudessa asussaan niin hirvittävän näköinen, että yksi ja toinen tunsi sydämensä pamppailevan, ja Csigány haukkui peloissaan.

Sitten he lähtivät Tamásista tulevalle valtamaantielle. Tutkittuaan aseman tarkasti neuvoi Gyurka jokaiselle paikkansa tietä reunustavissa pensaistoissa.

— Kuunnelkaa nyt tarkasti, sanoi hän mielenjännityksestä muuttuneella äänellä. — Kukin pysyköön omalla paikallaan, kunnes kuulette kolme huuhkajan huutoa. Kolmesti minä huudan niinkuin kissapöllö, ja silloin alkakoon verinen työmme… Te kaksi jännittäkää köysi tien poikki estääksenne vaunut etenemästä… Te kaksi tartutte sen jälkeen hevosten suitsiin… Visky, sinä tähtäät ajurin rintaan ja huudat hänelle uhkaavasti: »Pysähdy, tai ammun sinut niinkuin koiran!» Minä puolestani otan matkustajat omalle osalleni… Te kaikki muut heristätte keppejänne, välkyttelette puukkojanne ja kiljutte hurjasti, niin että matkustajat pelästyvät…

Maantiellä ei näkynyt ristinsielua, ja Viskyn ehdotuksesta he huvin vuoksi harjoittelivat hyökkäystä. Huuto, josta Gyurka oli niin paljon toivonut, ei häntä tyydyttänyt. Pojat kirkuivat niin kimeästi kuin ainakin kolmikuiset sianporsaat. Ainoastaan Visky jyrähdytti kumeasti: — Pysähdy, tai ammun sinut niinkuin koiran! Harjoitus oli samassa jätettävä kesken, sillä maantiellä näkyi tomupilvi.

Kolmet härkien vetämät vankkurit köröttivät ohi.

— Köyhiä talonpoikia me emme ryöstä, sanoi Gyurka jalomielisesti.

Hetken kuluttua tuli muuan juutalainen ajaen kirjavasti koristetuissa vaunuissaan. Gyurka huusi tosin varoitushuutonsa, mutta sitä ei otettu sovitusta merkistä ja niin pääsi juutalainen ehjin nahoin uhkaavan vaaran kynsistä. Pojat olivat hyvin kiihkoissaan, jotkut alakuloisia. Ehkäpä olisi hyvä jättää tämä hyökkäys toiseen kertaan? Siihen asti, kun he saavat oikeat kunnolliset silkkinaamiot…

— Pitäkää varanne! huudahti Gyurka. — Tuolta tulevat herrasvaunut!
Jännittäkää köysi!

Isot matkavaunut rämisivät maantiellä. Ne olivat vanhanaikuiset, sellaiset, joilla maalla asuvat perheet ajavat kaupunkiin. Eteen oli valjastettu pari vanhaa työhevosta, pukilla istui piippua poltteleva renkipoika. Rengin vieressä oli pystyyn käännetty iso matka-arkku, ja vaunujen sälynpitopaikat olivat täynnä nassakoita, säkkejä ja kaikenlaista pientä sälyä. Peräpenkillä istui komea naisihminen. Hän oli verhoutunut tomuviittaansa, ja hänen kasvojaan suojeli tiheä sininen harso, jolla maaseudun herraskaiset suojelevat itseään tuulelta ja päivänpaahteelta. Hänen kasvojaan ei voinut nähdä, mutta sellaisenaankin hän teki voimakkaan vaikutuksen.

Vaunut pysähtyivät tien poikki viritetyn köyden eteen.

— Herranen aika, mitä tämä merkitsee? huudahti renkipoika heikolla äänellä.

Samassa kuului sovittu huuhkajan huuto…

Visky hyökkäsi pensaikosta ja uhkasi poikaa pistolillaan. Mutta sen sijaan, että hänen olisi pitänyt huutaa: »Pysähdy, tai ammun sinut niinkuin koiran!» huusikin hän voivottaen: »Pysähtykää, pysähtykää!»

Gyurka kääntyi vaunuissa istuvan naisen puoleen.

— Raha tai henki! huusi hän.

Toisista ryöväreistä ei ainoakaan täyttänyt tehtäväänsä. Eivät edes nekään, joiden olisi pitänyt tarttua hevosia suitsista. He piilivät pensaikon peitossa ja auttoivat johtajaansa korviahalkovalla kirkunalla ja räiskyvällä melulla.

Miten käyttäytyi nyt rouva tällä vaaranalaisella hetkellä? Hän toimi hyvin omituisesti! Sen sijaan, että hän ryöväriromaanien sääntöjen mukaan olisi pyörtynyt, tarttuikin hän päättävästi sateenvarjoonsa ja astui sitten vaunuista nokkelammin kuin hänen pyöreältä vartaloltaan olisi voinut odottaa ja hyökkäsi suin päin ryövärien kimppuun.

Visky lähti käpälämäkeen. Yhdellä hyppäyksellä lensi hän komeasti maantienojaan ja hävisi metsään. Toiset seurasivat häntä päätä pahkaa…

Mutta Gyurka ei paennut. Vaikka hän olisi tahtonutkin, ei hänessä olisi ollut miestä siihen. Painunein päin hän seisoi lyötynä vaunujen edessä. Hänen jäsenensä vapisivat; hän oli niinkuin anakondakäärmeen katseen kahlehtima kolibri.

Rouva oli hänen oma äitinsä. Hänen jalosukuisuutensa rouva Gyurkovics. Ainoa olento koko maailmassa, jota Bácskan haamu pelkäsi. Jos hän vielä olisi epäillyt oman äitinsä läheistä läsnäoloa, olisivat hänen epäilyksensä samassa keikahtaneet niinkuin hänkin kahden tukevan korvapuustin voimasta, jotka saivat hänet näkemään tulenhehkuvia ympyröitä. Varmaankaan ei kukaan ryöväripäällikkö ole saanut niin suorasukaista tuomiota valtamaantiellä kuin Bácskan haamu. Paria ensimmäistä tillikkaa seurasi toisia rajusti sataen, oikeana Niagara-putouksena. Gyurkan kunniaksi on mainittava, että hän kärsi iskut stoalaisen mielentyyneydellä. Totta kylläkin oli hän sen saavuttanut pitkäaikaisen harjoituksen avulla. Hän menetteli tällaisissa tapauksissa niinkuin kovakuoriainen, joka on olevinaan kuollut, kun sen kimppuun hyökätään; hän sulki silmänsä, pidätti henkeään, ja usein hän näytti siltä, kuin olisi hän miettinyt jotakin hauskan hullunkurista juttua. Lopulta aina hänen äitinsä ensimmäiseksi väsyi.

— Mihin maantierosvokuntaan tuo kuuluu? kysyi rouva Gyurkovics ensin huoattuaan kymmenisen minuuttia ankarien ponnistusten jälkeen.

Hän osoitti Anikóta, joka itkien näki Gyurkan ryövärikunnian joutuneen auttamattomasti häpeään.

— Hän on minun rakastajattareni, sanoi ryövärikapteeni syvään huoaten.

Hänen jalosukuisuutensa nostatti kuomun, istutti nokiset lapset kahden puolen itseään ja käski ajaa suoraa tietä Toni-sedän asunnolle.

Äidin odottamaton tulo on helposti selitetty. Poikien isännän lähettämä kirje oli saapunut perille bács-tamásilaiseen linnaan sunnuntai-iltana. (Gyurkovicsit nimittivät kuusi-ikkunaista rakennustaan linnaksi, mutta koska en tahdo kiistellä heidän kanssaan siitä, miten moni-ikkunainen on suurin talo ja pienin linna, tyydyn käyttämään heidän terminologiaansa.) Seuraavana päivänä oli hänen jalosukuisuutensa jo matkalla.

— Kyllä minä järjestän Bajnan asiat selviksi! sanoi hän.

Ne, jotka tunsivat hänet lähemmin, eivät hänen sanojaan hetkeäkään epäilleet.

Hän järjestikin asiat.

Poikiensa asunnossa hän ensi töikseen pesi Gyurkan ja Anikón, kaksissa lämpimissä vesissä kummankin, hangaten heidän poskiinsa aimo kimpaleen kotitekoista saippuaa. Sitten hän lähetti palvelijansa saattamaan Anikón isänsä luo ja vaunuillaan hän ajoi tervehtimään latinakoulun rehtoria ja molempien luokanjohtajien sekä opettaja Huszarkan puheille. Käytännöllisenä naisena ei hän kuitenkaan lähettänyt tuloaan ilmoittamaan vain tyhjänaikaista nimikorttiaan, vaan puolikkaan syöttösikaa, kymmenen pulloa parasta viiniä, nassakan valkoviiniä ja muutamia rasioita kelpo silavaa kullekin.

Kun opettajisto myöhemmin käsitteli Gyurkovicsin poikien juttua, osoittautui se erittäin humaaniseksi arvostelussaan. Rehtori lausui mielipiteenään, että oppilaiden yksilöllisyys on varteenotettava heitä kasvatettaessa. Hänestä oli luonnollista, että sellaiseen luonteeseen kuin György Gyurkovicsiin vaikuttaa paremmin lempeys kuin ankara rangaistus. Rangaistus vaikuttaa usein pahentavasti herkkään lapsenmieleen. Varmastikin oli Gyurkovics ainoastaan rangaistuksen pelosta päättänyt lähteä hullulle retkelleen.

Kasvatusopillisten periaatteiden voittoa sai Gyurka kiittää siitä, että hänen seikkailustaan koituva rangaistus poikkeuksellisesti supistettiin vähimpään mahdolliseen, ja niin tuomittiin hänet istumaan muutamia tunteja ja saamaan ankara varoitus.

Tuskin olivat poistuvan rouva Gyurkovicsin vaunut hävinneet lähimpään kadunkulmaukseen, kun Gyurka aivan ensi tehtäväkseen pehmitti aimo lailla Sándorkan selkäpuolta. Kevennettyään siten mieltään lähti hän suoraa tietä, välipalaa odottamatta, Betekintin kapakkaan tiedustellakseen ystävättärensä kohtaloa. Anikó leikki hilpeänä Csigányn kanssa aitovarren luona.

— Oletko saanut selkääsi? kysyi Gyurka ihmetellen.

— Kukaan ei ole huomannut, että olin poissa, selitti tyttö.

— Kuinka ei?

— Kata-täti luuli minun nukkuvan palvelijattaren kanssa, ja palvelijatar uskoi minun olevan Kata-tädin hoteissa. Ja isä on ollut humalassa koko ajan.

Tämä betekintiläistä elämää räikeästi valaiseva selitys ilahdutti hyvin
Gyurkaa.

— Nyt ei minusta enää tulekaan ryöväriä, sanoi hän.

— Mikä sitten?

— Poliisipäällikkö.

— Mitä sellainen toimittaa?

— Vangitsee ryövärit ja ampuu heidät.

— Onko poliisipäällikölläkin rakastajatar?

— Ei, ei hänellä ole.

— Entä mikä minusta sitten tulee?

— Sinusta tulee minun rouvani. Mutta sinun täytyy ensin oppia lukemaan ja kirjoittamaan ja sitten täytyy sinun kulkea kengissä.

— On minulla kengät ja minä pyydän Kata-tätiä päästämään minut kouluun. Mutta isälle ei siitä saa hiiskua sanaakaan, sillä hän sanoo, että vain lurjukset ja tyhjäntoimittajat kirjoittavat.

II.

RAKKAUS JA YLIOPPILASTUTKINTO.

SELITYKSIÄ JOHDANNOKSI.

Siitä päivin kun rouva Gyurkovics kovakouraisesti oli hälventänyt Gyurkan tarumaisen Bácska-kummituksen, on seitsemän vuotta hukkunut aikojen mereen.

Pojat olivat sillä välin muuttaneet bajnalaisesta kymnaasista zomborilaiseen. Täältä he kuitenkin ennen pitkää siirtyivät Ujvidekiin, sillä heitä loukkasi verisesti luokanjohtajien puolueellisuus. Luultavasti — vaikkakaan tätä minun otaksumaani ei nimenomaan ole kannatettu — oli sikäläinen opettajisto yhtä puolueellinen, sillä seuraavana vuonna jatkoi Gyurka Kalocsassa ja Sándorka Bajnassa tieteellisiä opinnoitaan. En tahdo arvostella Kalocsan jesuiitta-isien opetusmetodeja, totean vain kuivasti, etteivät ne lainkaan tyydyttäneet Gyurkan vaatimuksia, sillä hän ei suorittanut ylioppilastutkintoaan Kalocsassa, vaan Bajnassa.

Bácskan kovanonnen lintu päätti niin muodoin kiertolentonsa ahtaitten asuntojen välillä tieteen taivaanvaltakunnassa.

Sillä välin kuin hän jo surumielisenä odotti ylioppilastutkinnon lähenemistä, ja tämä välttämätön onnettomuus läheni päivä päivältä varmasti ja vinhasti, tappoi Sándorka aikaansa huolettomasti vuoleskelemalla Bajnan kymnaasin viidennen luokan pulpetteja. (Pyydän, ettei ystävällinen lukija kiinnittäisi liian paljon huomiota siihen, että Gyurka onnistui seitsemän vuoden aikana pääsemään veljestään kolme luokkaa edelle. Oppivuosiahan voi useimmiten verrata kilparatsastukseen. Ratsastajat lähtevät yhtä haavaa, mutta joutuvat perille eri aikoina. Kilpailussa ei aina ahkerin ja taitavin pääse voitolle; siinä on odottamattomilla kohtalon oikuillakin määräävä osansa.)

Näihin aikoihin aikoi Sándorka ensi kerran elämässään ampua itsensä tekemänsä kunniavelan tähden. Hän pyysi vakuutetussa kiireellisessä kirjeessä äitiään valitsemaan kahden vaihtoehdon välillä: joko hän lähettää pojalleen ensi postissa yksitoista floriinia tai valmistautuu saamaan kuolinsanoman. Koska rouva Gyurkovics sai niin vapaasti valita, valitsi hän jälkimmäisen. Lakonisessa kirjeessä hän ilmoitti, että Sándorka saa huoletta ampua kuulan otsaansa, »kyllä silti jää vielä riittävästi katupoikia maailmaan».

Koska Sándorkan nimi vielä tänään mainitaan Gyurkovicsien sukupuussa, täytyy meidän otaksua, että hänen onnistui järjestää raha-asiansa ritarillisesti. Ei ole mahdotonta, että nuorukainen käytti hyväkseen niin hyvin kaupungissa kuin unkarilaisella maaseudullakin loistavasti menestyvää panttilainajärjestelmää.

Mainitsin, että Gyurka samoihin aikoihin valmistautui ylioppilastutkintoon, sydämessään oudosti vapisuttava tunne. Valmistautumisella ei tietenkään tarkoiteta oppimista, vaan sitä ajatusprosessia, jonka avulla ihminen voi fatalistisesti ja tyynesti antautua murskaavalle kohtalolle alttiiksi.

Sattuu joskus, että kypsyneet miehetkin vaaran uhatessa unohtavat käyttää yksinkertaisimpia puolustuskeinoja, eikä suinkaan ole kummeksittava sitä, että Gyurka vielä muutamia viikkoja ennen tutkintoaan muun muassa toivotteli tuhoista tulipaloa ja tappavaa tautia, jotka hävittäisivät sekä koulun että opettajiston, — mutta hän unohti ajatella ainoata ja yksinkertaista oljenkortta: oppimista.

Gyurka todisti monesti tavalla, joka ei tahtonut vastaväitteistä mitään tietää, että ylioppilastutkinto aivan kokonaan on tarkoitustaan vastaamaton toimitus. Englannissa ei sitä suoriteta — ja kuka rohkenee silti väittää, ettei Englanti ole sivistysmaa? Ja oman maamme historiakin osoittaa lukuisin esimerkein, että tämä tutkinto on turha… Kuka koulupoika ei tietäisi, ettei Petőfi suorittanut ylioppilastutkintoa? Kossuth ja Ferenc Deák saivat Gyurkan tiedonantojen mukaan reput kaikissa aineissa, ja Demjanich, Batthyányi ja Andrássy saivat potkut koulustaan. [Petőfi, Unkarin loistavin lyyrikko, Kossuth samanaikuinen suurpuhuja ja 1848—49 vv:n vapaussodan johtaja. Deák sen mahtavin ja rakentavin valtiomies. Demjanich oli etevä kenraali, Batthyányi ja Andrássy Unkarin kuuluisimpia magnaattisukuja.]

Nämä asiat olivat usein poikien kesken puheenaiheena, ja Gyurka painosti aina sitä, että kultusministeri oli periaatteellisesti ollut ylioppilastutkinnon poistamisen puolella, mutta ainoastaan virastojen hitaudesta johtuu, ettei virallinen ilmoitus tästä vielä ole saapunut rehtorille.

Juuri asioiden näin kärjistyessä tapahtui, että Gyurkan sydämen haavoittivat Eroksen nuolet. Hänen ensi lempensä esineinä oli kaksi neitosta: toinen oli Sari Csopkay ja toinen Amanda Sziporka.

Puhukaamme ensiksi Amanda-neidistä. Hän kuului kiertelevään teatteriseurueeseen, joka näihin aikoihin näytteli Bajnassa, ja hänen lahjansa osoittautuivat aivan kummallisen monipuolisiksi. Hän näytteli pohjoisessa Medeata, etelässä Suhancia, idässä Finom Rozsia ja lännessä Opheliaa. Sillä välin hän näytteli mitä hyvänsä ja aina Gyurkan suureksi tyytyväisyydeksi. Neiti Sziporkan syvä taiteellinen vaikutus nuoreen ylioppilaskokelaaseen johtuu varmastikin siitä, että Gyurka itsekin silloin uneksi taiteilijan tulevaisuutta itselleen. Hän mietti jo aivan vakavasti valita näyttämötaiteen elämäntehtäväkseen, sillä hän tiesi, ettei näyttelijöiltä vaadita ylioppilastutkintoa. Ennenkuin hän siinä kuitenkaan pääsi omasta itsestään selvyyteen, vieläpä ennenkuin hän mieskohtaisesti ehti tutustua Amanda Sziporkaan, riitaantui taiteilijatar teatterinjohtajan kanssa ja matkusti kaupungista. Neiti ei varmaan vielä tänäänkään tiedä, että hän, paitsi velkojia, jätti Bajnaan särjetyn ylioppilaskokelassydämen.

Vanhat pakanat, jotka pystyttivät alttareita monille jumalille, eivät olleet aivan tuhmia. Ellei joku heidän jumalistaan kuullut heidän rukoustaan, elähdytti heitä aina toivo siitä, että toinen kuitenkin kuulee. Gyurkallekin oli onneksi, että hän neiti Amandan kadottua saattoi löytää surevan sydämensä lohdutuksen pystyttämällä alttarin Sari Csopkaylle.

GYURKA ON VÄHÄLLÄ JOUTUA KAKSINTAISTELUUN.

Kaksi viikkoa ennen ylioppilastutkintoa tiesi jo koko maailma, että Gyurka Gyurkovics hakkaili Sari Csopkayta. (Koko maailmalla tarkoitamme tietysti bajnalaisen latinakoulun oppilaita, tai niinkuin he tahtovat sanottavan: kuulijoita.)

Sari oli hovioikeuden presidentin tytär, ja hänellä oli hurjapään maine. Hänestä kerrottiin, että hänen viisitoistavuotiaassa sydämessään asui naisen kunnianhimo ja että hän latinakoulun nuorukaisista käytti ylpeästi sanaa »penikat». Varmaa kaiketikin on, että hän kulki pieni nenännypykkä alati sangen korkealla ja että hän yhtä paljon vähäksyi konventtilaisten seurustelutaitoa kuin arvioi liian korkeaksi keltanokkaisten »lainoppineiden» ja varsinkin nuorten kadettien kyvyt.

Pitkään aikaan hän ei ollut huomaavinaankaan Gyurkaa, kunnes nuori herra kerran rohkealla hyökkäyksellä valloitti odottamatta Sarin sydämen.

Tämä tapahtui seuraavasti. Gyurka oli sunnuntaina oppilaiden messussa, ja Sari oli penkkiinsä kumartuneena juuri hänen edessään. Hänen yllään oli ruiskukansininen puku ja päässään uusi hattu. Muodikas hattu nostatti hänen korskeata kopeuttaan yhä enemmän, eikä hän koko messun aikana edes vilkaissut Gyurkaan, vaikka tämä siirteli itseään, niin että penkki narisi, ja yski ja huokaili hänen selkänsä takana. Tämä luoksepääsemättömyys sytytti Gyurkassa kapinan hengen. Hän polvistui penkkiinsä, liitti kädet suunsa eteen torveksi ja kumartui niin lähelle tytön niskaa, että hän selvästi tunsi sen orvokintuoksun, ja alkoi puhua hänelle yksitoikkoisella äänellä, aivan kuin olisi rukoillut:

— Sari-neiti, selkäkenoon hiukan painukaa, niinkuin olisitte rukoukseen vaipuneena. Näettekö tuolla alttarilla Gabor-enkelin? Hän on hyvin kaunis, mutta vielä ihanampi olisitte te, ellei teitä ylpeytenne rumentaisi. Mitä hyötyä on ylpeydestä? En kai minä ole yhtä ylpeä kuin te. Ensi vuonna minä olen lainlukija. Jo kauan olen teitä rakastanut, Sari-neiti, ja jos tekin rakastatte minua, niin käymme salakihloihin. Jo tänä iltana te kirjeen kukkavihkoon käärittynä oman kamarinne ikkunalta löydätte. Vaan vaarin ottakaa: ei kukaan toinen sitä löytää saa. — — — Et cum spiritu tuo…

Tyttö ei rohjennut liikahtaakaan; hänen molemmat korvansa muuttuivat pelästyksestä hehkuvanpunaisiksi. Messun jälkeen hän melkein juosten riensi kotiinsa rohkenematta kertaakaan silmätä taakseen. Mutta tästä päivästä pitäen hän seurasi sydämestään Gyurkan toimia.

Rohkeus tekee naisiin aina erehtymättömän vaikutuksen, varsinkin kun sen muoto on imarteleva.

Parin päivän kuluttua olivat he jo salakihloissa. Totta kylläkään eivät he kertaakaan vielä olleet keskustelleet toistensa kanssa, mutta Sari luki uskollisesti kaikki koulun kirjaston runokirjoista huolekkaasti valitut poiminnot ja helmet, jotka soveltuivat somasti koristamaan Sarin kultaista sydäntä. Hän sai kirjeet säännöllisesti ikkunalleen, ja lopulta hän vastasikin. Hänen kirjeensä oli tunteellinen ja hiukan surullinen. Hän puhui särkyneistä unelmista, jotka varoittavat ihmistä liiaksi panemasta luottamustaan miehien — varsinkaan konventtilaisten — rakkauteen… Gyurkan ehdotuksen hän kuitenkin hyväksyy, mutta asettaa ehdoksi, että kihlauksen täytyy toistaiseksi pysyä visusti salassa. Kirjeessään hän lähetti kiharansa kiehkuran.

(Tämä kihara kulki seuraavana uskontotuntina koko luokalla kädestä käteen. Gyurka aikoi näyttää sitä ainoastaan naapurilleen, mutta hänen kädestään sen koppasi kolmas, ja Sarin rakkauden pantti ja todistus kiersi kaikki penkkirivit. Vasta ankaran tappelun perästä sai Gyurka tunnin loputtua aarteensa takaisin. Hän ei sanallakaan maininnut, kenen päässä kihara oli kasvanut, mutta kun koko kaupungissa ainoastaan Sari Csopkaylla oli sellainen vaskenkarvainen tukka, tiesi jo koko koulu ennen pitkää suloisen salaisuuden.)

Neljäntenä päivänä kihlauksen jälkeen tapahtui jotakin aivan erinomaista.

Gyurka harjasi nyt kuten ainakin heti koulusta tultuaan vaatteensa, kiinnitti sitten kukkasen takkinsa napinläpeen lähteäkseen jokapäiväiselle kolmituntiselle kävelylleen morsiamensa ikkunan alle. Hän käveli tupakkakaupasta kadunkulmaukseen ja sieltä takaisin; tavallisesti hän käveli sen matkan kaksisataaviisikymmentä kertaa ja vaihtoi matkan varrella merkitseviä silmäyksiä Sarin kanssa.

Sikarikaupan luona hän kohtasi oudon olion. Se oli aivan nuori sotilas, kadettipuvussa. Hänen pyöreät kasvonsa olivat täynnä teerentäpliä niinkuin kalkkunan muna, ja hänen hiuksensa olivat niin vaaleat, että niitä olisi luullut valkeiksi. Kadunkulmauksessa seisoivat he jälleen silmätysten. Kun he niin olivat jo kymmenesti kohdanneet toisensa, alkoi Gyurkan sydäntä vihloa mustasukkaisuuden riivaaja. Hän katseli tiukasti kadettia silmiin. Tämä vastasi samalla mitalla… Seuraavan kerran kohdatessaan Gyurka hymyili ivallisesti… Sitten hän alkoi viheltää… Kadetti vihelsi myöskin…

Samassa ilmestyi Sari ikkunaan ja kadetti — Gyurkan äkkiällistykseksi — pysähtyi ikkunan alle ja ryhtyi pakeisiin tytön kanssa. Uskoton Sari ei ollut tietääkseenkään sulhasestaan, kuunteli vain hymyillen sotapojan sopertelua.

— Se on sinulle kuolemaksi, kurjimus, mutisi Gyurka poistuen murtunein mielin.

Sándor Visky, kahdeksannen luokan väkevin poika ja »tuplaaja», jolle hylätty sulhanen haihdutteli huoliaan, tunsi kadetin.

Sotapojan nimi oli Mihály Zsemlye. Hän oli torin kulmassa olevan tupakkakaupan omistajien, korkeasti kunnioitettujen Zsemlye-neitien veljenpoika. Nämä molemmat vanhatpiiat olivat niin toinen toisensa kuvia, että ainoastaan aniharva kykeni heidät erottamaan toisistaan nimiä sekoittamatta. Molemmat olivat he menninkäisiä ihmisiksi, ja heidän kasvonsa olivat kurttuiset niinkuin näivettynyt omena. Kaupungin kaikkein liukaskielisimmät juoruakat eivät kuitenkaan löytäneet heistä muuta muistutettavaa, kuin että he vielä seitsemänkymmenen ikäisinä käyttivät samaa torninkorkuista tukkalaitetta, joka heidän nuoruudessaan oli ollut muodissa. Kun kauppa kävi hyvin ja Zsemlye-neidit elivät tarkasti pennistä penniin, luettiin heidät kaupungin raharikkaiden joukkoon. Vaikka he itse palvelivat kaupassaan, ei heitä kukaan siitä pilkannut — joskus saattoi kuitenkin joku häikäilemätön sanoa heitä sikarineideiksi. Siitä sanasta he — herra tiesi minkätähden — loukkaantuivat sappikatkerasti.

Muuten eivät neidit mainittavasti liikkuneet kaupungin kaduilla. Arkipäivät he työskentelivät, sunnuntai-aamupäivän he valmistivat kermavaahtoa ja torttuja iltapäivän välipalaksi. Näinä päivinä heidät kuitenkin saattoi nähdä useamminkin. Se, joka heistä lähti ulos, pukeutui aina vaaleansiniseen samettihameeseen ja käyskenteli hiukan kadetin käsipuolessa kenotellen. He jumaloivat heitä tervehtimään pistäytynyttä sotapoikaa, ja tupakkakaupan parhaat savukkeet eivät hänen taskustaan puuttuneet.

Gyurka olisi ennen kaikkea tahtonut tietää, miten hyvää pataa Sari oli sotapojan kanssa, mutta tiedot, jotka Visky hänelle hankki, olivat sangen masentavaa laatua.

Viskyn tarvitsi ainoastaan mainita Sarin nimi, kun kadetti jo — ensin vaadittuaan häneltä kunniasanan ollakseen varma asian salassapysymisestä — salaperäisesti hymyillen veti taskustaan samanlaisen vaskenkarvaisen kiharan, joka hiljattain oli päässyt uskontotunnilla livahtamaan Gyurkan kädestä poikaparveen.

En ihmettele, jos rakastunut sulhanen unohti tätä kuullessaan ritarillisuuden ja sanoi:

— Minä mäiskin vielä Sari Csopkayta kunnolla korville!

Visky huomautti hänelle, että hän sellaisella kohtelulla tekee ikuiset kolttoset Bajnan latinakoulun ritarimaineelle.

— Kernaamminkin me annamme aimo selkäsaunan kadetille.

— Ei, huudahti Gyurka, — se olisi liian vähäinen hyvitys!

— Mitä sitten tahdot?

— Tahdon kaksintaistella!

Visky katseli hämmästyneenä ystäväänsä silmiin; miehekäs päättäväisyys ja itsetietoinen rauha kuvastuivat hänen kasvoillaan.

— Gyurka, sanoi hän tarttuen lujasti ystävänsä käteen, — se ajatus on sinun vertaisesi!

Kun he sitten ryhtyivät keskustelemaan jumalantuomion muodollisuuksista, täytyi heidän valittaen todeta, ettei löytynyt heille sopivaa taistelupaikkaa. Bajnassa ei miesmuistiin ollut kaksintaisteltu. Ne mielipiteiden eroavaisuudet, jotka olivat tavallisia kapakoissa, suoritettiin muitta mutkitta katkotuilla tuolinjaloilla ja tyhjillä viinipulloilla. Ritarillisuuden tapoja piti yllä ainoastaan Bajnan sanomalehden päätoimittaja. Humalapäissään hän vaati jokaisen kaksintaisteluun; kerran aikoi eräs näyttelijä taistella hänen kanssaan, mutta he eivät koskaan päässeet alkujärjestelyitä edemmäksi. Oli sen vuoksi onni, että koti- ja ulkomaiset romaani- ja näytelmäkirjailijat — varsinkin ne heistä, jotka nauttivat suurta suosiota varttuvan nuorison parissa — niin perusteellisesti ovat käsitelleet ritarillisuuden vaatimuksia kaikissa elämän tiloissa. Heidän antamiaan tarkkoja ohjeita molemmat kokelaat nyt käyttivät hyväkseen.

— Olisi parasta, kun heittäisit hänelle hansikkaan, tuumi Visky.

— Niinkö arvelet?

— Niinpä niinkin. Hansikkaan heittäminen on sotilaalle suurin häväistys. Sinä heität hansikkaasi hänen jalkojensa juureen ja sanot kylmästi: Näkemiin, herrani!

Tästä aikeesta täytyi heidän hetken mietittyään kuitenkin luopua, sillä heidän oli otettava huomioon, että Zsemlye, joka vasta oli viidentoistavuotias, mahdollisesti ei ymmärrä vaatimuksen oikeata tarkoitusta.

— Kernaammin kirjoitan hänelle taisteluvaatimuksen, sanoi Gyurka.

Pitkän mietinnän jälkeen he kyhäsivät seuraavan kirjeen:

»Herrani! Toinen meistä on liikaa tässä maailmassa. Minä vaadin teidät täten taistelemaan kanssani pistoleilla. Ehdot: etäisyys viisikolmatta askelta, kumpikin ampuu kaksi laukausta. Se, jonka jalkaan sattuu kuula, saa ampua polvistuneena. Aika ja paikka: ensi sunnuntaiaamuna täsmälleen kello kymmenen kansanpuistossa olevan simakioskin takana. Jos olette ritarillinen mies, tulette. Kumpikin tuo pistolin mukanaan. Odotan teitä. György Gyurkovics.»

Tämä kirje suljettiin huolellisesti mustalla lakkasinetillä, ja Visky ja Horváth Gyurkan sekundantteina veivät sen kadetille.

Zsemlye istui sikarikaupan viereisessä huoneessa. Hän tuprutteli savuja paksusta sikarista, jonka toinen täti oli hänelle heikkoudessaan antanut, ja nyt hän oli kauhean pahoinvoipa. Vaikka hän ei koskaan ollut merta kulkenut, luuli hän kuitenkin istuvansa pienessä veneessä hyökyaallokossa. Silloin juuri tulivat sekundantit huoneeseen. Hän luuli heidän tulevan häntä tervehtimään ja sen vuoksi hän hätkähti, kun Visky, joka oli ollut hänen ystävänsä jo monia vuosia, lausui töykeästi:

— Tehkää hyvin ja lukekaa tämä kirje!

Hän luki sen ja ellei hän jo Juanitta-sikarista olisi ollut liidunvalkea, olisi hän varmaankin nyt kalvennut. Visky itse tovereineenkin oli niin jännityksissään, että heidän sydämensä tykytti kuultavasti.

— Otatteko vastaan vaatimuksen? kysyi ensimmäinen sekundantti.

— Otan, vastasi Zsemlye itkevällä äänellä.

Visky kumarsi hänelle.

— Te olette ritarillinen mies.

Zsemlyekin kumarsi nyt ja sanoi:

— Minä suostun vaatimukseenne, mutta ainoastaan kahdella ehdolla. Ensiksikin valitsen miekan taisteluaseeksi, sillä minut on haastettu ja minä saan siis valita. Toiseksi täytyy herra Gyurkovicsin antaa minulle todistus täysikäisyydestään, sillä sotilas ei käy taistelemaan kaikenlaisten koulupoikien kanssa.

Tämä sana sai sekundantit sanattomiksi. Mutta koulupoikien mainitseminen sai heidän verensä kuohahtamaan.

— Mutta tehän olette paljon nuorempi kuin Gyurkovics, sanoi Visky.

— Mutta minä käyn keisarillisissa vaatteissa, sanoi kadetti pöyhkeästi.

Ken tietää miten jupakka olisi loppunutkaan, ellei toinen tädeistä, syrjäyttämällä kaikki ritarillisuuden säädökset, olisi sekaantunut asiaan. Hän oli juuri, ilahduttaakseen veljenpoikansa ystäviä, aikonut tuoda heille savukkeita, kun hän ovenraosta kuuli mistä oli kysymys. Muuten niin lempeä nainen muuttui samassa mustaksi vihasta.

Minun täytyy tässä kertoa, että Zsemlye-neidit, niin vilpittömästi kuin he muuten ihailivatkin sotilasuraa, eivät mitenkään voineet suostua sellaisiin raakalaisuuksiin kuin ovat sota ja kaksintaistelut. Jo useasti he olivat sanoneet, että Miskan täytyy sodan tullen erota sotapalveluksesta. Poika selitti silloin, ettei hän koskaan suostu sellaiseen pelkurimaisuuteen. Tädit ihailivat tosin hänen sankarillisuuttaan, mutta heitä harmitti sekin, ettei hän tässä tehnyt heidän mielikseen.

— Mitä puhetta se on sellainen? sanoivat he. — Mitä hyödyttää ihmistä urhoollisuus, jos hänet kaikesta huolimatta kuitenkin ammutaan! Sellainen sopii ainoastaan järkensä menettäneille. Ja mitä haittaa pelkuruus sitä, jolla on rahoja?

Sotaa he vain pelkäsivät, mutta kaksintaistelusta puhuminen sai heidät sapekkaaseen raivoon. Miska kertoi usein ja seikkaperäisesti, miten sotilaan, saadessaan kaksintaisteluvaatimuksen, täytyy joko taistella tai ottaa ero virastaan. Tädit kuvittelivat, että oli petoja ihmishahmossa, jotka häikäilemättä asettavat nuoren sotilaan sellaiseen tienristeykseen, ja ajatus, että heidän oma, rakas veljenpoikansa mahdollisesti voisi joutua samaan asemaan, täytti heidän mielensä katkeruudella.

Sanoin, että tuo muuten niin lempeä nainen joutui mustaan raivoon.

— Mitä te tahdotte? huusi hän. — Kaksintaisteluako?

Yhdellä hyppäyksellä oli hän kadetin ja sekundanttien välissä. Sitten hän lennätti heille vasten kasvoja kauheimman solvauksen, jonka koskaan voi gentlemannille sanoa. Hän sanoi: — Te penikat! Hän asetti »penikat»-sanan eteen vielä attribuutin, joka voimakkaasti alleviivasi heidän alaikäisyyttään.

Viskyn kunniaksi on mainittava, että hän säilytti arvokkuutensa tällä kriitillisellä hetkelläkin.

— Neiti, sanoi hän, — te olette epäritarillinen.

Silloin tapahtui samassa jotakin, joka ratkaisevasti vaikutti kaksintaistelujupakan myöhempiin vaiheisiin. Myrsky, jonka väkevä Juanitta-sikari oli nostattanut Miskan sisuksissa, oli saavuttanut nousukohtansa, ja vaikka nuori soturi ponnistelikin tarmonsa takaa vastaan, täytyi hänen lopulta antautua merikivun valtaan. Nuori kadetti alistui kohtaloonsa. Hänellä oli juuri sen verran voimia jäljellä, että vaivoin hoiperteli huoneen toiseen päähän, missä muiden huonekalujen joukossa oli myöskin pesulaite.

Täti ei ymmärtänyt asian oikeata laitaa. Hän käsitti ainoastaan sen, että perheen ylpeys oli julman tuskan pitelemänä. Yhdistäen ajatuksensa koko ajan kaksintaisteluun, uskoi hän, että koko pahoinvointi johtui suorastaan taisteluvaatimuksesta. Hän joutui lopulta aivan järjettömän raivon valtaan. Hän koppasi vimmoissaan huoneen nurkassa olevan vanhuudesta haljahtaneen sateenvarjon ja — — — tässä pysähdymme hiukan!

Siitä, mikä sen jälkeen tapahtui, on lausuttu kaksi toisistaan eriävää mielipidettä. Toisen mukaan olisi sateenvarjo todellakin satuttanut Viskyn olkapäätä, ja toisen mukaan olisi sekundanttien ritarillinen ja kunnioitusta herättävä rauhallisuus herpauttanut aseen hurjistuneen naisen kädestä, ennenkuin hän ehti sitä kehenkään satuttaa. Varmaa on kuitenkin, että Visky ja Horváth muutaman hetken kuluttua mustan vihan kaivellessa heidän sydänkuoppaansa kiireisin harppauksin kaikkosivat tupakkakaupasta, jossa vieraanvaraisuus ja ritarillisuus niin häpeällisesti oli maahan poljettu.

Oli suuri onni, että seuraavan päivän aamuna ilmestyi Bajnaan muuan ensi vuoden lakitieteen ylioppilas, joka ei pitänyt akateemista arvoaan alentavana selvitellä Gyurkovics—Zsemlye-jutun takkuista vyyhtiä. Tämä nuoriherra oli syvästi perehtynyt ammattimies kaikenlaisissa kaksintaisteluasioissa. Jos voi uskoa hänen sanojaan, että Budapestin tappelupukarit mainitsivat hänen nimensä pelonsekaisella kunnioituksella, ei ole ihmeellistä, että Gyurkovics ja Visky kernaasti alistuivat hänen painavaan sanaansa.

— Juttu on varsin yksinkertainen, sanoi oikeustieteilijä. — Kadetti on vastaanottanut taisteluvaatimuksen… Huomenna kello kymmeneltä menemme taistelupaikalle… Odotamme kaksikymmentä minuuttia… Jos hän tulee, taistelemme. Ellei hän ilmesty: me diskvalifioimme hänet.

Niin tapahtuikin. Kadetti, jonka hänen tätinsä jo aamujunassa olivat lähettäneet kotiin äitinsä luo Zomboriin, käyskenteli kirkon edustalla, ja samaan aikaan, kun hän vahvisti luontoaan savuuttelemalla väkeviä, Bajnasta muistoksi saamiaan sikareja, tuomitsi hänet seitsenpäinen kunnialautakunta, lakitiedetten ylioppilaan johtaessa puhetta, siveellisesti arvottomaksi ihmiseksi. Horváth, sekundanteista nuorempi, ehdotti, että Zsemlye-neiditkin diskvalifioitaisiin, mutta kunnialautakunta ei pitänyt sitä ehdottomasti tarpeellisena.

Tuomiopöytäkirja kirjoitettiin sitten useampina kappaleina. Yksi lähetettiin sikarineideille, toinen rykmentin everstille, mutta Mihály Zsemlyelle ei lähetetty mitään, ja niin ei kadetti, joka sen jälkeen varmaan on jo kohonnut yliluutnantiksi, luultavastikaan tiedä mitään siitä, että hänet on tuomittu siveellisesti ala-arvoiseksi.

Saman päivän iltapuolella ilmestyi Gyurka jälleen Sari Csopkayn ikkunan alle. Ken luulee vihan hänen sydämessään lauhtuneen, hän kokonansa erehtyy. Ei, hän tahtoi näyttäytyä uskottomalle morsiamelleen ainoastaan osoittaakseen hänelle kouraantuntuvasti syvän halveksumisensa. Kolmisenkymmentä kertaa hän käveli edestakaisin ja joka kerta, kun hän joutui ikkunan alle, käänsi hän kopeasti katseensa muualle. Vieläpä hän viheltelikin aivan äänekkäästi…

IHME.

Nyt tule, oi Musa, minua auttamaan laulaakseni siitä, miten suoritti Gyurka Gyurkovics ylioppilastutkintonsa, mikä totisesti ei ole helppo tehtävä tänä meidän epäilyksemme aikana, jolloin totuudestakin jokainen etsii todenmukaisuutta.

Mutta hän suoritti sen kuitenkin.

Maanantaiaamuna, nukuttuaan voitonkohmelonsa, hän hypähti hurjasti pelästyneenä vuoteestaan.

— Jeesus Maaria, huomennahan ovat kirjoitukset ja ylihuomenna suulliset tutkinnot!

Kukapa olisi uskonut, että aika on niin hullun kiireesti livahtanut? Aivan hiljattain oli hän lohduttanut itseään sanomalla: vasta kuukauden kuluttua… Sitten hiukan myöhemmin: kahden viikon päästä… ja nyt oli tutkinto aivan tuossa paikassa käsillä. Se oli tullut aivan äkkiarvaamatta, varastautunut salaa, hyökännyt kimppuun… Kunpa olisi vielä vaikka kuukausi valmistuksen aikaa! Tai edes viikon verta! No vaikka vain pari kolme päivääkin!

Ensi hädässä herahtivat häneltä kyynelet. Mutta sitten hän painoi tuskansa hiljaiseksi ja istahti pöytänsä ääreen. — Alkaisiko nyt viime tingassa päntätä päähänsä? Se olisi ollut yhtä järjetöntä kuin Raamatun juutalaisten olisi ollut lusikalla ammentaa tyhjäksi Punaisen meren syvyydet, voidakseen kulkea sen yli jalan kastumatta. Vaikka virkoisikin laiska lauantaina, ei häntä enää muu auttaisi kuin ilmeinen ihme.

Yht'äkkiä hän herpaantui säikähdyksestä yhtä voimattomaksi kuin on vaivainen talvikärpänen. Ankara pelko, jonka voittamiseksi muut ylioppilaskokelaat kuukausia valmistautuvat, yllätti hänet auttamattoman masentavasti.

Ankarassa tuskassaan hän lähti hiukan jaloittelemaan. Kirkkotorin yllä hän näki kyyhkysparven kaareilevan. Koulupojat ovat hyvin taikauskoisia, varsinkin silloin, kun ovat pulassa.

— Jos niitä on parillinen luku, läpäisen tutkinnossa, jos pariton, saan varmasti reput.

Yhdeksän oli kyyhkyläisten luku.

Viereiseltä kadulta tuli muuan lihava pappi. En tiedä onko niin kaikkialla, mutta ainakin etelä-Unkarissa pappi ennustaa pahaa, jos hänet aamulla tapaa. Paras keino papin pahaa silmää vastaan on heittää olkitukko hänen askeliinsa. Vankkureilla ajavat talonpojat eivät sitä koskaan laiminlyö. Mutta jalkamies, jolla ei olkia ole käsillä, auttaa itsensä parhaiten sillä, että hän — suokaa anteeksi — sylkäisee kolmesti. Gyurkakin sylkäisi kolmesti, sitten hän tunsi mielessään hartautta ja astui kirkkoon.

Erään sivualttarin yllä hän näki Pyhän Yrjänän taistelevan lohikäärmettä vastaan.

— Kas tuossahan on minun suojeluspyhimykseni! sanoi hän itsekseen.

Hän seisoi siinä mietteisiinsä vaipuneena pyhän suojelijansa edessä, ja hänen ajatuksensa muovautuivat jonkinlaiseen hiljaiseen ja nöyrään rukoukseen. Se oli omituinen rukous, mutta rukous se oli kaikessa tapauksessa.

— Rakas suojelijani, minä olen verraton velikulta. Laiska ja kiusantekijä olin minä vemmelpuun Vaulasta saakka. Tyttöjen jäljissä minä juoksin, kun olisi minun pitänyt fysiikkaa oppia, ja uskontotunnilla olen vuollut penkkini piloille. Ja kun toiset ovat työskennelleet, olen minä vetelehtinyt ja tupakkapaltureita poltellut. Jos voisit minulle ajatuksesi ääneen lausua, et sinä voisi minua syyttää näiden minun sanojeni valheesta ja ajatuksen epärehellisyydestä. En ole sinua koskaan rukoillut, nyt vasta tulen luoksesi, kun olen pulaan joutunut. Minä häpeän itseäni enkä rohkene astua alttarillesi. En uskalla sinua edes vakavasti rukoilla, sillä minä pelkään häpäiseväni sinut. Pyhä suojelijani, anna minulle anteeksi, että olen tuottanut häpeää sinun nimellesi. Jos minä saan reput tutkinnossa, ammun kuulan otsaani tai lähden Amerikkaan. Mutta jos sinä mahdollisesti luulet minun vielä miehistyvän mieheksi, niin tee ihme!

Ken ei koskaan vielä ole sillä tavoin rukoillut, hän heittäköön
Gyurkaan ensimmäisen kiven!

Pari paljasjalkaista poikaa joutelehti kirkon ovella, ja suntio tuli heitä kutsumaan.

— Osaako joku teistä olla kuoripoikana? Ken taitaa, hän saa armolliselta herralta neljä kreutseria.

Pojat selittivät, että he osaavat ainoastaan soittaa kirkonkelloja.

— Minä rupean kuoripojaksi, sanoi Gyurka, — enkä minä siitä rahaa pyydä.

Konventtilaiset eivät juuri milloinkaan ruvenneet kuoripojiksi, ja suntio tarkasteli Gyurkaa tutkivasti kiireestä kantapäähän. Sitten hän puheli sakaristoon:

— Armollinen herra, täällä on jo kuoripoika. Muuan nuorukainen, joka juuri rukoili Pyhän Yrjänän alttarin edessä, tahtoo nyt ruveta kuoripojaksi.

— Annahan minun nähdä sitä hurskasta nuorukaista, kumahti syvä ääni holvista. Sakaristossa pukeutui parhaillaan sama lihava pappi, jonka Gyurka vastikään oli nähnyt kadulla.

— Käsisuukkonen, Nektar-setä! huudahti poika.

— Ka, sinäkö se olet, Gyurka? Aiotko sinä olla minun kuoripoikanani!

— Jos vain sallitte, Nektar-setä.

Pappi oli korkeasti kunnioitettava ja jalosukuinen Nektáriusz Gyurkovics, Kolumbacsin nimirovasti in partibus infidelium, Gyurkan setä. Hän asui Kalocsassa, eikä Gyurka ollut häntä tavannut sitten joulun. Gyurka ankarissa sieluntuskissaan aivan riemastui tästä odottamattomasta kohtauksesta, eikä vanha herra sen vähemmin.

— Katsohan vain, poikani, tämä oli kunnon teko, sanoi hän. — Et nähtävästi ole sittenkään niin viheliäinen lurjus kuin miksi sinua mainitaan. Nähdäänhän piankin, mitä taidat tutkinnossasi!

— Tuleeko setä sinne? kysyi Gyurka kirkastuvin kasvoin.

— Tietysti! Teitähän minä tänne tulinkin kuulustelemaan, sillä ylitenttaattori on sairastunut… Mutta aloittakaamme, poikani!

Gyurka ei edes itse tietänyt, kävelikö hän omin jaloin kirkossa, iso messukirja kainalossa, vai kantoivatko häntä enkelit ilmojen halki. Hän polvistui Pyhän Yrjänän alttarin eteen, jolla jo silloin kynttilät tuikkivat, ja riemusta vapisevin äänin hän lauloi kuorilaulunsa.

— Ad Deum, qui laetificiat juventutem — hihheli hei! Minä en saa repposia, en saa repposia, en, en — auttaa Nektar-setä.

Hänestä tuntui samassa, kuin olisi pyhimys kumartanut sädekehäisen päänsä hänen puoleensa ja sanonut:

— Sinä veitikka! Et ole vielä läpäissyt ja nyt jo ilvehdit jälleen!
Mitä hyödyttää sinun tähtesi tehdä ihmettä!?

— Mitä sinä oikeastaan tiedät? kysyi häneltä Kolumbacsin nimirovasti, kun he yhdessä poistuivat kirkosta.

Gyurka painoi päänsä surullisesti alas eikä vastannut mitään.

— Kait sentään jotakin tiedät? Esimerkiksi mitä tiedät maailmanhistoriasta?

— Olen lukenut arabialaisten kirkollisesta kulttuurista, sanoi Gyurka luoden nöyränä katseensa katuun.

Siitä hän todellakin jotakin tiesi. Kerran oli hänen hammastaan pakottanut ja silloin oli hän lukenut hiukan aikansa kuluksi.

— Entä Unkarin historiasta?

— Tiedän Mátyás-kuninkaasta…

Siitä hän ei oikeastaan tietänyt, mutta hän arveli, että hän vielä ylihuomiseen sen ehtii oppia, jos oikein kireälle ottaa. Kun he siten olivat vielä hiukan keskustelleet muutamista tutkintoaineista, laski rovasti kätensä siunaavasti Gyurkan päälaelle ja sanoi:

— Lue nämä asiat, niin minä siihen mennessä otan selon, voitko odottaa pyhimyksesi Pyhän Yrjänän erikoista suojelusta.

Hän tiesi kaiken, mitä häneltä kysyttiin. Tai kysyttiinkö häneltä juuri sitä, minkä hän tiesi? Suojeluspyhimyksen avunantoa helpotti paljon se, että siihen aikaan ei tunnustuksellisissa kouluissa käytetty kirjallista kuulustelutapaa. Ainoastaan Unkarin historiassa hän oli vähällä joutua kiikkiin. Opettaja, joka oli hyvin hajamielinen mies, kyseli häneltä Ludvig Suurta. Mutta hän tiesi ainoastaan Mátyás-kuninkaan historian. Olisiko hän tiuhaan oppinut ulkoa koko ylpeän Wienin kaupungin kukistamisen? Siunaaman hetken hän vaikeni, katseli ällistyneenä rovastia ja hajamielistä opettajaa, mutta sitten hän hämmästyttävän rauhallisesti katkaisi gordilaisen solmun:

— Ludvig Suuri polveutui Anjoun suvusta, eikä Hunyady-suvusta, niinkuin
Mátyás I, joka vuonna 1440 syntyi Kolozsvárissa Hunyadi Jánoksen ja
Szilagyi Erzsébetin poikana. Mátyás-kuningas sai lapsuudessaan erittäin
huolellisen kasvatuksen — j.n.e.

Hän kertoi kaiken minkä tiesi Mátyás-kuninkaasta. Ja kun hän kielensä liputtavalla nopeudella valutteli sanojaan, sai kuningas Ludvig Suuri parka murheissaan palata Fehervárin hautaansa.

ENSIMMÄINEN KORVAPUUSTI.

Mitä tekee nuorukainen, joka on suorittanut ylioppilastutkinnon? Hän tekee kaikkea sitä, mikä häneltä aikaisemmassa nuoruudessaan oli kiellettyä. Koulukuri kieltää ankarasti oppilasta käymästä ravintoloissa, oleskelemasta kellareissa, se kieltää tupakanpolton julkisilla paikoilla ja kävelykepin käyttämisen. Gyurka oli tuskin kääntänyt koululle selkänsä, kun hän jo osti itselleen kepin, sytytti sikarin ja meni kapakkaan.

Siellä hän tapasi koko joukon kypsyneitä kansalaisia: kunnialautakunnan puheenjohtajan, pikku Horváthin ja Viskyn. Viskylle ei opettajisto tosin voinut antaa erotodistusta, ennenkuin hän oli hiukan parantanut tietojaan latinassa, mutta jo tämäkin tulos oli Viskylle yllätys. Kello kahdeksalta sairastui pikku Horváth, joka tahtoi osoittaa miehuuttaan tyhjentämällä neljä tuoppia olutta, seurauksia aavistamatta, ja hänen ystävänsä veivät hänet hiukan kävelemään. Kävelyllään he pitkän aikaa huvittelivat matkimalla koiran haukuntaa ja kissan naukumista ja ennen pitkää he hyvän tuulensa kannustamina hyppelivät aitojen ylitse. Kun eräs kaupungin santarmi heitä kehoitti järjestykseen, sanoivat he itsetietoisesti: »Meillä on siihen lupa, sillä me olemme ylioppilaita!»

Seuraavana päivänä toimeenpanivat vastaleivotut ylioppilaat vanhojen bajnalaisten perintätapojen mukaisesti tanssiaiset kaupungin puistossa. Tanssiaisissa oli luonnollisesti Sari Csopkaykin, Gyurkan uskoton morsian. Hänellä oli yllään kaunis sininen hame, ja hänen vapaasti liehuva pitkä tukkansa, joka kultaisina kiharoina valui hänen hartioilleen, sai kiivaasti tykyttämään monen ylioppilaan, jopa ylioppilaslakista unelmoivan seitsemäsluokkalaisenkin sydämen. En tiedä, johtuiko se omantunnon kolkutuksista vaiko Gyurkan ritarillisesta esiintymisestä kadettia kohtaan, mikä oli tehnyt syvän vaikutuksen kauniiseen uskottomaan, mutta sen verran on kuitenkin varmaa, että Sari jo silloin katkerasti katui mustaa petollisuuttaan ja halukkaasti olisi uudelleen tahtonut liritellä entisen sulhasensa kanssa. Koko iltapäivän hän viidentoistavuotiaan tytön rohkeudella keikaili hänelle, väänteli silmiään ja huokaili; mutta Gyurka torjui ylhäisen ylpeästi kaikki hänen lähentelemisyrityksensä.

Nuori herra ei tanssinut ainoatakaan pyörähdystä iltaan mennessä. Hän hääri ahkerasti ison viinitynnyrin ympärillä, jonka muuan onnellinen isä oli lahjoittanut ylioppilaille, ja jakeli lasien mukana kyynillisiä arvostelujaan naisista: — ne tytöt eivät ole edes tyhjän pähkinän arvoisia.

Illan tullen väsyi Sari Csopkaykin liehittelemään. Hän tahtoi kostaa katkerasti hänkin ja sen vuoksi hän alkoi mielistellä toisia, varsinkin ensivuoden lakitieteen ylioppilasta, joka vei hänet tanssiin. Meidän täytyy myöntää, että tämä kaikessa tapauksessa oli sellainen nuorukainen, joka hyvinkin saattoi odottaa nuoren, korkeita tavoittelevan neidon huomiota. Vaikka hän ei ollutkaan likinäköinen, käytti hän kuitenkin monokkelia, joka antoi hänen kasvoilleen ylhäisemmän ilmeen; sitäpaitsi oli hänellä Pariisin viimeisimmän kuosin mukainen, hieno, kirjailtu liivi, joka oli Bajnassa laatuaan ensimmäinen. Hän puhui paljon kaksintaisteluista ja antoi hienolla, diskreetillä tavallaan aavistaa, että hänen yhdeksän kertaa oli ollut pakko ase kädessä löylyttää tuhmanrohkeita ja hävyttömiä uskalikkoja. Hän puolestaan ei koskaan etsinyt riidanaihetta, mutta pääkaupungin tunnetuimpana ja parhaana miekkailijana hän piti sekä hyödyllisenä että terveellisenä silloin tällöin antaa heille pienen, ojentavaisen opetuksen.

Hämärän langettua, kun jo puiden oksien lomitse kuulsivat värikkäät lyhdyt, asteli Gyurkakin tanssipaikalle. Hän meni sinne oikein kunnolla vielä kerran osoittaakseen Sarille, miten vähän hän hänestä välitti, mutta hän huomasikin, ettei tyttö ollut vähääkään hänestä tietääkseen, vaan päinvastoin piti hilpeätä iloa kunnialautakunnan puheenjohtajan kanssa. Silloin alkoi jää hänen sydämensä ympäriltä sulaa. Puolen tunnin ajan hän ikävöi tytöltä katsetta, mutta sitten — voi miehen sydämen omituista johdonmukaisuutta! — hänelle selvisi äkkiä, että hän nyt rakasti uskotonta kaunotarta syvemmin kuin koskaan ennen, eikä voisi ilman häntä elää.

Katuvaisena hän meni tytön luo ja pyysi hänet tanssiin. Mutta Sari — voi naisen sydämen omituista johdonmukaisuutta! — antoi hänelle rukkaset. Hän sanoi kylmästi, että hänet on jo pyydetty jokaiseen tanssiin; sitten hän käänsi selkänsä ja laski hansikoidun kätensä lainlukijan käsivarrelle.

Gyurka poistui hoippuvin askelin. Hänestä tuntui, ettei hän kauemmin enää voi elää, ettei hänellä enää ole elämisen oikeuttakaan sen jälkeen kuin hän oli kärsinyt suurimman häpeän, mikä miehen osalle voi joutua: saanut rukkaset. Mutta seuraava hetki antoi hänelle uutta elämänrohkeutta, sillä hän oli keksinyt tepsivän kostokeinon.

Tanssikentän laidassa seisoskeli kokonainen parvi talonpoikaistyttöjä, jotka huomattavan halukkaasti katselivat herraskaisten ilonpitoa. Heidän joukossaan oli eräs, joka jo aikoja sitten oli vetänyt herrojen huomion puoleensa.

Hän oli suunnilleen kuudentoistavuotias tyttö: ruskeasilmäinen, suloisesti hymyilevä, kookas ja varreltaan täyteläinen. Hän teki pikemminkin talonpoikaispukuun puetun herttuattaren kuin talonpoikaistytön vaikutuksen. Hänellä oli yllään rikkaan bunyeváci-tytön kansallispuku. Hänen vaatteensa ilman kaulassa riippuvaa kultarahanauhaakin olivat kallisarvoisemmat kuin viiden, kuuden herrasneitosen tanssiaispuvut yhteensä. Hänen hameensa oli valmistettu raskaasta kultabrokadista, jota Lyonin silkkitehtaat erityisesti tähän tarkoitukseen valmistavat; jaloissa oli hänellä hienosti kirjaillut punaiset kengät, ja hänen kupeillaan riippuva laukkukin oli hienointa silkkiä.

— Minä vien hänet tanssiin, sanoi Gyurka itsekseen, — kaikki tytöt siitä varmasti suuttuvat silmittömästi, ja Sari Csopkay pakahtuu vihaansa.

Hän astuikin talonpoikaistytön luo, kumarsi kohteliaasti ja pyysi hänet tanssiin. Tyttö punastui samassa hiusmartoa myöten.

— Ei taida käydä laatuun, sammalsi hän bunyeváci-murteella.

— Miksi ette tahdo tanssia minun kanssani, neiti?

— Sen vuoksi, etten minä ole neiti, ja sitäpaitsi ei sitä sallittaisi…

— Sitäpä minä tahtoisin nähdä! sanoi Gyurka harmistuen.

Varmuudellaan, joka olisi kaunistanut Rikhard Leijonamieltäkin, rohkaisi hän talonpoikaistytön pikku sydäntä. Sanattomana tämä laski kätensä Gyurkan olkapäälle. Kahden he sitten tunkeutuivat mustalaisten ympärillä seisoskelevien rivien läpi ja olivat samassa valmiit yhtymään mustalaisprimaksen alkamaan csárdákseen. Bunyeváci-tytöt ovat kaikki syntyneet tanssin tahtiin, ja Gyurkan tanssijatar oli täysiverinen bunyeváci. Niin pian kuin hän oli päässyt ensi hämmingistään, tarttui häneen riemuitseva ilo, ja pian hän lensi tanssin pyörteessä, liikkeissään naisellisen hento sulous.

Herrasneidit loukkaantuivat sisukkaasti Gyurkan päähänpistosta. Ankarimmin tietysti Sari Csopkay. Hän oli mielestään velvollinen lopettamaan tanssin, joka loukkasi hänen isänsä, hovioikeuden presidentin arvoa. Hänen tanssijansa yhtyi hänen närkästykseensä.

— Sellainen olisi Pestissä aivan mahdotonta! sanoi kunniatuomari. —
Mutta kyllä me pian saatamme ihmistavat voimaan Bajnassakin!

Hän astui Gyurkan luo, katsoi häneen käskevän läpitunkevasti ja sanoi äänellä, joka ei sietänyt vastaväitteitä:

— Lopeta heti tanssisi!

— Minäkö?! — ihmetteli Gyurka.

— Me emme siedä täällä talonpoikaistyttöjä… Nämä ovat herrasväen tanssiaiset!

Tyttö jätti heti tanssijansa ja aikoi poistua, mutta Gyurka tarttui hänen käteensä ja vapaalla oikealla kädellään — läimäytti kunniatuomaria korvalle.

Hänen ensimmäinen korvapuustinsa.

Moni vähäksyy sen merkitystä, varsinkin ne, jotka eivät ole antaneet ensimmäistä korvapuustia, vaan saaneet. Ja kuitenkin on päivänselvää, että ensimmäisellä korvapuustilla on mieheen yhtä suuri vaikutus kuin naiseen ensimmäisellä suutelolla. Ensimmäinen korvapuusti, jonka nuori mies, mahdollisesti aivan harkitsemattoman välittömästi on antanut, voi välistä ratkaisevasti kääntää koko hänen elämänuransa. Hän on sillä iskullaan avannut itselleen pääsyn hyvin suljettuun ritaristoon. Hän oppii, että hänen ei tarvitse kärsiä mitään. Ei yhtään mitään! Miten onkaan käynyt niin, että ensisuutelo on saanut niin monta runoilijaa ylistäjikseen, mutta ensimmäinen korvapuusti ei yhden yhtäkään!

Luulen, että olemme velvolliset sen verran kunnioittamaan kunniatuomaria, että kerromme miten hän vastaanotti korvapuustinsa.

Hän vastaanotti sen, niinkuin gentlemannin täytyykin. Hän tarkasteli Gyurkaa kiireestä kantapäähän, korjasi monokkeliaan kiinteämpään asentoon ja sanoi jääkylmän rauhallisesti:

— Tätä te vielä kadutte, herra Gyurkovics!

Sitten hän asettui seisomaan vanhan akaasiapuun alle, kädet ristissä rinnalla. Hän pysyi siinä määrin kylmäverisenä, että sanoi ympärillä seisoville nuorille ystävilleen:

— Älkää minua säälikö, vaan tuota poikaparkaa tuolla.

Aluksi hän aikoi mennä suoraan kotiin hakemaan revolverin ampuakseen yksinkertaisesti Gyurkovicsin. Mutta sitten johtui hänen mieleensä, että se ei olisi hänen arvolleen soveliasta. Hän vaatii hänet kaksintaisteluun, sellaiseen kaksintaisteluun, että siitä puhutaan koko valtakunnassa, niin että ihmiset unohtavat Mátyás Hollóksen ja Holubarin keskeiset tappelut. Siihen hän jo rauhoittui. Hän ei tanssinut enää, vaan istuutui metsään. Hän ajatteli äitiään ja yht'äkkiä hän tunsi lämpimästi, miten paljon hän omaisiaan oikeastaan rakastikin. Ja sekin johtui hänen mieleensä, miten julmasti hänen äitinsä murehtisi, jos hän kaatuisi kaksintaistelussa.

Tanssi loppui samassa; mustalaiset soittivat lomaan laulunnuotin, joka oli niin haikean surumielinen, että kunniatuomarin silmät kyyneltyivät. Hän tunsi rinnassaan henkeä salpaavan painostuksen. Sitten hän rohkaisi mieltään ja alkoi miettiä. Annahan olla! Mitäpä minulle siitä? Se, että minun täytyy taistella hänen kanssaan. Täytyykö?! Minkävuoksi täytyy? Mutta eihän koko juttu ole jupakan arvoinen… Lapsellisuutta alusta pitäen… Aasimaisuutta!

Samassa hänen mielensäkin keveni. Ei tarvitse. Ihmisen ei tarvitse tehdä mitään, mitä ei itse tahdo!

Hän palasi tanssisaliin ja katseli hymyillen Gyurkaa. Vähän myöhemmin hän meni hänen luokseen ja muksahdutti häntä kevyesti selkään.

345

— Kuulehan, sinä olet aika turkkilainen, sinä.

Gyurka tanssi silloin jo herra tiesi kuinka monennen tanssin talonpoikaistytön kanssa.

Hän sanoi tälle:

— Te olette kovin kaunis tyttö, paljon kauniimpi kuin kaikki herrastytöt yhteensä.

Tyttö vuoroin punastui, vuoroin kalpeni, ja häntä pyörrytti suuri onnentunteensa. Mutta hän tanssi silti mielensä halulla, ja vanhat herrat, heidän joukossaan korkeasti kunnioitettava herra Nektárius Gyurkovics, rehtori ja opettaja Huszarka, seisoivat ympärillä hänen tanssiaan katsellen.

Gyurka hiukan hämmästyi heidät nähdessään, sitten hän laski tyttönsä kolmesti selkäkenoon, melkein maahan asti, nosti hänet tanssin tahdissa rivakasti pystyyn jälleen ja kysyi tanssijattareltaan:

— Mikä on nimenne, kaunis tyttö?

— Kerran minä pakenin nuoren herran kanssa, ja kolme päivää me kuljeskelimme metsässä. Nuori herra oli silloin ryöväri, ja minä olin hänen rakastajattarensa… Anikó on minun nimeni.

— Anikó?! Betekintin Anikó?!

Kun hän tarkasteli häntä lähemmin, huomasi hän hänen suloisilla kasvoillaan piirteitä, jotka palauttivat hänen mieleensä hänen entisen Anikónsa juonteet.

— Anikó! Missä sinä olet ollut tähän asti, kun en ole sinua nähnyt.

— Minä olen ollut Tamásissa, tätini luona… Kaksi vuotta minä olin siellä… Viikko sitten palasin Bajnaan…

— Entä miten satuit tulemaan tänne, Anikó? kysyi poika vähän myöhemmin.

— Tiesin, että Gyurka-herra on täällä, vastasi tyttö rehellisesti. —
Siksi minä pukeuduin juhla-asuunikin.

Herraspojilla on mielestään aina oikeus tehdä tuhmaa pilaa kauniille talonpoikaistytölle. Gyurkakin tahtoi käyttää hyväkseen tätä oikeutta ja sanoi:

— Ennen sinä aina sanoit, että sinusta tulee minun rakastajattareni. Mutta silloin et sinä vielä tietänyt, mikä se on… Nyt sinä tiedät, mutta rakastatko sinä minua enää?

Siihen ei tyttö sanallakaan vastannut. Turhaan Gyurka uudisti kysymyksensä. Anikó vain sulki silmänsä, ja hänen suunsa vavahteli, aivan kuin olisi hän ollut itkuun purskahtamaisillaan. Sitä hän ei kuitenkaan tehnyt niin paljon häpeästä kuin häveliäisyydestä. Rakkauden sanojen edessä oli niin omituinen, rikkova herrasleima.

Hänen kaunis, ruskea kätensä puristi kuitenkin entistä lujemmin Gyurkan olkapäätä, ja siitä nuoriherra, joka — kuten tiedämme — oli elähtänyt maailmanmies, sai yht'äkkiä ankaran sydämentykytyksen. Kun hän jälleen lensi tyttönsä kera tanssiin, hiipi tämä niin hellän hempeästi hänen rintaansa vastaan, kuin olisi hän ollut herkkä hengetär.

Gyurkovics-komppanian ylhäiset jäsenet, heidän joukossaan pikku Horváth ja kolmeneljäsosaa ylioppilastutkinnosta suorittanut Visky, tanssittivat myöhemmin kaikki Betekintin tyttöä. Anikó, jolla uskollisuus oli myötäsyntynyt, lähti tanssiin heidän kanssaan vasta pyydettyään luvan Gyurkalta. Kun hän toisten kanssa tanssi, käänsi hän aina säteilevän hymyn kirkastamat kasvonsa Gyurkaan, niinkuin auringonkukka kääntää teränsä auringon kulkua myöten.

Puolenyön aikaan sanoi Anikó, että hänen täytyy lähteä kotia.

— Isä sanoi tappavansa minut, ellen ole yhdeksältä viimeistään kotona.

Betekintin kapakassa tunnettiin kuoliaaksilyömisen eri muodot ja
asteet, sillä Anikóta ei millään keinoin saatu jäämään kauemmaksi.
Yhtä nopea kuin hänen lähtönsä, oli hänen hyvästinsäkin: hän hymyili
Gyurkalle, sitten hän riensi pois tanssipaikalta ja haihtui pimeyteen.

Kun hän jo oli ehtinyt poppelitielle, kuuli hän askelia takanaan. Aluksi hän luuli, että joku paha-aikeinen häntä seurasi, mutta samassa hän tunsi Gyurkan äänen.

— Anikó! Anikó!

Poika saavutti ja tarttui häntä käsipuolesta.

— Älä juokse, minulla on sinulle vielä jotakin sanottavaa…

Mutta nyt jätti pojan monesti koeteltu rohkeus hänet kokonaan pulaan. Hän kysyi Anikólta ainoastaan, elikö hänen vinttikoiransa Csigány vielä. Anikó pudisti surumielisesti päätään.

— Isä ampui sen jo kolme vuotta sitten.

Hitaasti astellen he etenivät. Oikealla ja vasemmalla kimmelsi kasteinen aroheinä kuutamossa, niinkuin olisi järvi saartanut tietä kahden puolen.

— Anikó, suutele minua, sanoi kerran Gyurka.

Tyttö pysähtyi; hän oli niin pelästynyt, ettei voinut kieltäytyä. Mutta hän antoi kuitenkin saattajansa suudella polttavia poskiaan ja silmiään. Hämillään hän vastaanotti hyväilyt, hän ei nähtävästi koskaan ollut sellaista ennen kokenut.

Betekintin ikkunoista loistivat valot, kapakkahuoneesta tunkivat soiton hilpeät äänet.

— Miklós Csincsák huvittelee, sanoi Anikó hiukan hätkähtäen.

— Kuka on Miklós Csincsák? kysyi Gyurka mustasukkaisesti.

— Hän on minun sulhaseni isä, selitti Anikó yksinkertaisesti.

Gyurka huudahti hämmästyneenä:

— Mitä kummia? Onko sinulla sulhanen?

— On, Miklós Csincsákin poika…

Poika oli aluksi vähällä joutua raivon valtaan.

Hän luuli, että Anikó oli hänet pettänyt. Mutta sitten saivat paremmat ajatukset hänessä vallan, ja hän näki omat aikeensa oikeassa valossa.

— Menetkö sinä miehelään, Anikó?

— Eikö minun pitäisi sitten mennä? kysyi tyttö vuorostaan.

— Tietenkään et mene.

— Mitä sitten tekisin?

— Tule minun kanssani.

— Minne?

— Minne sinut vienenkin.

— Nytkö heti?

— Nyt heti!

Anikó mietti hiukan ja sanoi sitten surullisesti:

— Minä sanon teille, Gyurka-herra: minä tulisin kyllä kanssanne. Totta Maarian minä tulisin! Mutta ei siitä olisi siunausta. Te katuisitte, minä en.

Gyurka kuunteli järkensä sanaa ja mietti muuta.

— Hyvä on, ellet sinä tule minun kanssani, tulen minä sinun luoksesi…

Niin sanoen hän puristi lujasti tytön kättä ja riensi takaisin metsään.

ANIKÓ.

Miklós Csincsák, joka remuili Betekintin kapakassa, oli tyypillinen saita rahaylimys. Hänen omaisuutensa nousi sataantuhanteen floriiniin, ja jokaista, jolla ei ollut vähintään viittäkymmentätuhatta, hän nimitti kerjäläiskoiraksi. Hänen ulkoasustaankin saattoi huomata, ettei hän ollut mikään tavallinen talonpoika. Hän poltti viiden kreutserin sikareita, ja hänen kaulahuivinsa oli kirsikanpunaista silkkiä. Jos hän istahti jonnekin, riisui hän heti takkinsa, jonka alla hänellä oli hieno liinapaita; lakkinsa hän otti päästään vain kirkossa, muuten ei missään muualla, ei edes apteekissa. Hänen saappaansa olivat korkeakauluksiset, ja kun hän istui, ojensi hän aina molemmat jalkansa suoriksi. Hänellä oli oikea kultainen sinettisormuskin, jota hän kantoi oikean käden etusormessaan. Hän raaputteli aina sillä sormellaan nenäänsä, silloinkin kun sitä ei syyhynyt.

Hän uskoi lujasti, että kaikki ihmiset kadehtivat häntä. Ja se usko hiveli häntä miellyttävästi. Tullessaan kapakkaan hän pyysi jyrisevällä äänellä kolmenkymmenen kreutserin viinit ja sitten silmäili varkain ympärilleen, miten kateellisilta »ne kerjäläiskoirat näyttivät»…

Csincsák ei ollut vanhempi kuin viidenneljättä. Kotonaan oli hänellä kuudentoista ikäinen poika, jolle hän pyysi Anikóta. Poika ei vielä ollut edes nähnytkään morsiantaan, mutta eihän sellainen ole bunyeváceilla aivan välttämätöntä. Pääasia on, että tuleva miniä appivanhempiaan miellyttää. Miklós Csincsák oli aikoinaan samalla tavoin naitettu, ja niin hän tahtoi naittaa omatkin lapsensa ja lapsenlapsensa. Jos kerran ikivanhat perintötavat olivat pyhiä, niin oli tämä ainakin hyvin pyhä.

Miklós Csincsákilla oli ainoastaan yksi ylhäinen kilpailija, joka oli häntä ylempänä: Betekintin kapakoitsija. Häntä ei raha tehnyt aristokraatiksi, vaan syntyperä. Hän polveutui aatelisesta Jazomirovics-suvusta, jonka eräs jäsen — kuten mainitaan — joskus oli ollut tuomari. Betekintin isäntä lukeutui myöskin arvokkaan Visky-perheen sukulaiseksi, vaikka perheenjäsenet eivät muistelleetkaan sukulaisuuttaan muulloin kuin valtiopäivämiesvaalien aikana, joka heidät toi kapakkaan.

Meidän päivinämme ei enää ole outoa, että ylhäisten perheiden jäsenet, kirkastaakseen haalistuneet kilpensä kullalla, tekevät mesallianssin, eikä meidän senvuoksi tarvitse kovin kummeksia Jazomirovicsia, kun hän antoi tyttärensä Csincsákin pojalle. Hän ei sitä tehnyt ensin kauan epäröimättään ja oikeastaan hän vielä nytkin sydämestään vihasi Csincsákia, jota hän salaa nimitti »löyhäsuiseksi talonpojan jässiksi». Mutta raha taivuttaa kopeimmankin sukuylpeyden.

Molemmat appivanhukset istuivat vielä sivu puolenyön Betekintin kapakassa. He tyhjensivät jo kolmatta pulloaan (neljännellä he säännöllisesti riitaantuivat), kun ovi aukeni ja sisään tuli joukko uusia vieraita.

Gyurkovics-komppania siinä tuli koko voimallaan: kaikkiaan heitä oli kuusi. Pojat tilasivat samppanjaa. Mutta kun sitä ei ollut, tyytyivät he Siller-viiniin.

— Joka pojalle pullonsa ja joka pullon viereen tuikkiva kynttilä!
Mustalaisillekin pullo mieheen!

Sen sanoi Gyurka.

Kun minun ystävälliset lukijani, jotka jo ovat Gyurkovicsin poikien raha-asioiden perillä, varmaankin hiukan rauhattomasti ajattelevat suorituksen hetkeä, riennän minä edeltäpäin kertomaan, että Gyurkalla tällä kertaa oli rahoja. Korkeasti kunnioitettava rovasti oli hänelle antanut viidenkymmenen floriinin setelin yhdessä ylioppilastodistuksen kanssa: yliopistollisen stipendin sijasta, kuten hän sanoi. Pojan itsetietoisen varma esiintyminen tämän päivän kuluessa johtuikin suurimmaksi osaksi oudon suuren setelin vaikutuksesta.

Anikó oli jo puoliksi riisuutunut saadessaan tietää ylioppilaiden huvittelevan kapakassa. Nyt hän ymmärsi Gyurkan jäähyväissanat, joita oli tähän asti turhaan aprikoinut.

— Minä tulen auttamaan tarjoilussa, sanoi hän.

Hänen tullessaan kapakkahuoneeseen soittelivat mustalaiset parahiksi hurjaa csárdásta. Gyurka hypähti samassa hänen rinnalleen, kietoi kätensä hänen uumilleen, ja pian he tanssivat kiivaassa tahdissa mustalaisten edessä. Toverit säestivät heitä hihkuen ja rallatellen; ainoastaan Jazomirovics ja Csincsák rypistivät tyytymättöminä kulmiaan. Isä käski tytärtään moneen kertaan lopettamaan tanssinsa ja painautumaan levolle, mutta Anikó ei kuullut eikä nähnyt mitään, tanssi vain niinkuin järkensä menettänyt, tai niinkuin olisi, ollut lumouksen valloissa. En tiedä mitä keinoja Betekintin ravintoloitsija olisikaan käyttänyt saadakseen pontta isänmääräysoikeudelleen, ellei Visky onnellisella päähänpistolla olisi tyynnyttänyt nousevaa myrskyä.

Lasi kädessään hän astui Csincsákin pöydän luo.

— Kumpi herroista on minun Jazomirovics-setäni? kysyi hän vaatimattomasti.

Pöhönaamainen kapakoitsija hyväili tuuheita viiksiään.

— Kuka minua kunnioittaa kysymyksellään?

— Nimeni on Sándor Visky…

— Jalosukuisen herra maaherran poikako? kysyi kapakoitsija.

— Niin… Minun isäni mainitsi nimenomaan viimeisessä kirjeessään, etten saisi lähteä Bajnasta, ennenkuin olen käynyt tervehtimässä rakkaita sukulaisiamme… Isäni on usein puhunut kodistanne. Hän sanoi aina, että teillä, setäni, on erinomaiset valtiollisen älyn lahjat ja että vain aniharvat herrasmiehet osaavat niin verrattomasti huvitella Bácskassa kuin te…

Minun täytyy myöntää, että Visky tällä kertaa silmittömästi valehteli. Maaherra oli vain kaksi kertaa kaikkiaan maininnut kapakoitsijan nimen ja oli silloinkin nimittänyt häntä holipoli-honttioksi. Sukulaisuudesta ei hän tietänyt ja jos tiesikin, ei ollut tietääkseen. Mutta minun täytyy samalla kuitenkin mainita, että Jazomirovics luki tämän hetkensä elämänsä onnellisimpien joukkoon. Että se tyhmänpöyhkeä talonpoika kerrankin osui omin korvin kuulemaan! Mieluinen ylpeys täytti hänen sydämensä, ja ylhäinen arvokkuus kuvastui hänen kasvoillaan… Häntä ei edes tarvinnut kehoittaa, hän tuli itsestäänkin poikien pöytään. Niin alentuvaisen hyväntahtoisesti hän katseli heidän ilonpitoaan, kuin itsevaltias silmäilee aatelispoikien leikkiä.

— Samanlainen olin minäkin poikavuosinani! sanoi hän.

(Silloin hän oli ollut lahtarinsälli.)

Osoittaakseen miten oikeassa maaherra oli kiittäessään häntä Bácskan verrattomimmaksi huvittelijaksi, alkoi hän juoda äärettömästi ja lopulta hän huvitti vieraitaan viskelemällä laseja pirstoiksi. Hullumpaa oli, että hän ryhtyi politikoimaan. Hän tahtoi osoittaa todeksi senkin, että hänellä on erityiset valtiollisen älyn lahjat, ja hän esitti perustuslakimme historian neljänkymmenenkahdeksan vuoden pohjalla, arvostellen sitä ankarasti.

Gyurka ja Anikó tanssivat taukoamatta. Tyttöä tuskin tunsi entisekseen. Hän hiipi vastustamattomasti tanssijansa povelle, hikikarpalot kihoilivat hänen otsalleen, hänen silmänsä olivat puoliksi ummessa. Hänen kasvoillaan oli niin jäykkä ilme, kuin olisi hän jotakin säikähtänyt, ja kuitenkin oli hän sanomattoman onnellinen. Hän rukoili itsekseen, että tämä yö, jota hän myöhempinä elinpäivinään ajatteli elämänsä onnellisimpana ja kirkkaimmin loistavana tähtenä, saisi kestää iäisyyden. Ei hän olisi pahakseen pannut, vaikka olisivat katonkannattimet suistuneet haudaten heidät alleen.

Tanssijat pysähdytti Miklós Csincsák. Tuleva appivaari, joka oli jäänyt yksikseen pöytänsä ääreen, ei mitenkään saanut sulatetuksi sitä, että hänet oli syrjäytetty. Häntä kaiveli se, että kukaan ei hänen rahojaan häneltä kadehtinut, ja se häntä vielä enemmän katkeroitti, ettei edes tarjoilija ollut hänestä huoliakseen. Hän sytytti viiden kreutserin sikarin, sitten hän astui lakkipään Gyurkan luo, tarttui häntä aito bunyevácilaisen ylimielisesti käsipuolesta ja sanoi:

— Hei, pikku veljeni, tämä on minun tanssini.

Gyurka ei sen vuoksi ollut tämän päivän iltapuolella iskenyt kunniatuomioistuimen puheenjohtajaa korvalle, että nyt olisi sallinut Csincsákin tehdä mitä halusi. Hän näppäsi isännän lierekkeisen lakin peukalon ja etusormensa väliin, heitti sen keskelle huonetta ja sanoi kylmän ylimielisesti:

— Jos minulle puhut, niin paljasta pääsi!

En kirjoita sankarirunoelmaa, jonka vuoksi suopeat lukijani sallinevat minun hiljaisuudella sivuuttaa sen melun, joka täytti seuraavan neljännestunnin ajan Betekintin kapakan jokaisen sopen.

Odysseus saattoi omin voimin voittaa Itakan kosijaparvet, mutta hänellä ei ollutkaan pitkävartisia saappaita, jotka olisivat estäneet häntä vapaasti liikkumasta. Sen vuoksi voivatkin mustalaiset jo neljänneksen kuluttua virittää reippaan voittomarssin säestämään Jazomirovicsin ja Csincsákin kaksinpuhelua kahden puolen katuovea.

— Saat pitää tyttösi, kapakoitsija!

— Vielä puhutkin minun tyttärestäni, moukka. Minun Anikóni on herrasneiti ja voi valita miehekseen viskaalin tai muun ulosottomiehen!

— Minä kostan vielä verisesti, kapakoitsija!

Jazomirovics nosti Csincsákin lakin lattialta ja heitti sen kadulle.

— Vahinko, sanoi hän palatessaan poikien luo, — että raipat on laissa kielletty. Sen koommin ei enää voi tulla toimeen moukkien kanssa!

Viskyn sukulainen ryyppäsi taukoamatta, vähääkään välittämättä tyttärestään, joka sanatonna istui Gyurkan vieressä pitäen lämpimissä käsissään Gyurkan kättä.

Aamu oli aikoja sitten sarastanut, ja mustalaiset soittivat unisesti, kun muuan palvelija ilmestyi kapakkaan.

— Herra Gyurka, rientäkää kotiin, teidän veljenne Bandi odottaa teitä vaunuilla!

— En astu askeltakaan, huusi Gyurka. — Ilonpito kestää kolmanteen päivään!

Ei se kestänyt kuitenkaan puolta tuntia kauemmin. Silloin pysähtyivät kevyet vaunut Betekintin eteen ja metsästyspukuun puettu herrasmies astui kapakkaan. Uljaasta ryhdistä ja käskevästä katseesta hänet heti tunsi vanhimmaksi Gyurkovicsien pojista.

Bandi astui huoneeseen korskean päättäväisenä. Hän maksoi mustalaiset (mitä hän varmastikaan ei olisi tehnyt, jos hänellä olisi ollut vihiäkään Gyurkan taskussa olevasta viidenkymmenen floriinin setelistä) ja ajoi ulos koko soittokunnan. Tehtyään tilit kapakoitsijankin kanssa tarttui hän veljeään kauluksesta ja talutti hänet kadulle. Gyurka salli kaiken vastaansanomatta tapahtua. Gyurkovics-veljekset erosivat Bismarckista siinä, että he pelkäsivät, paitsi jumalaa, myöskin toisiaan. Ketään muuta he eivät pelänneet koko maailmassa.

Juomaveikot saattoivat heidät vaunuille katsellakseen lähtöä. Samassa alkoivat he hurjasti liikehtiä; raivostunut mies hyökkäsi heidän keskellensä, kiiluva tikari kädessä. Se oli Miklós Csincsák. Ollakseni aivan oikeudenmukainen täytyy minun sanoa, että Csincsák siinä teki aivan oikein Bajnan talonpoikaiskunnian kannalta katsoen. Jos joku ajetaan kapakasta, voi hän saada hyvitystä ainoastaan tikari kädessä. Jos hän sen tekee, pelastaa hän kunniansa. Ellei, on hän siveellisesti kuollut.

Csincsák toimi siis yleisen mielipiteen pakottamana, kun hän tahtoi surmata Gyurkan. Hän iski ja osui. Mutta hän ei osunut Gyurkaan, joka älysi väistää, vaan Anikó-parkaan. Tyttö parahti heikosti ja vaipui Gyurkan syliin, mutta ei pyörtynyt, vaan nousi tuokiossa pystyyn jälleen, ja samassa hyökkääjä suistui pientareelle Bandin voimakkaan nyrkiniskun kaatamana.

Csincsák ei ruvennut puolustautumaan sen enempää; hän ei ajatellut pakoakaan. Hän pisti tikarin tuppeen ja antautui miehekkäästi kohtaloonsa, niinkuin ainakin ihminen, joka on hyvää tarkoittanut, mutta tahtomattaan joutunut pahantyön tekoon.

Tikari oli osunut tytön käsivarteen. Kun hänen puseronsa riisuttiin kaivon luona, oli koko paidanhiha aivan verinen. Verenvuoto ei ottanut tyrehtyäkseen edes kylmästä vedestä, ja Bandi lähetti vaununsa lääkäriä noutamaan. Kesti kokonaisen iäisyyden, ennenkuin tohtori tuli, mutta tulihan hän lopulta kuitenkin. Silloin oli koko seurue jo selvinnyt yöllisestä humusta.

Tohtori tyrehdytti verenvuodon nopeasti ja sitoi haavan.

— Ei se ole vaarallinen, sanoi hän.

— Siinä tapauksessa lähdemme! sanoi Gyurkan veli.

Poika meni Anikón luo, joka yhä istui kaivonkappeella, ja sanoi hänelle kaikkien kuullen:

— Nyt minun täytyy lähteä, Anikó. Älä sure minua, vaan ole rohkea. Jos sinua tullaan pyytämään avioksi, niin älä mene, älä edes Serbian kuninkaalle, sillä parin vuoden kuluttua tulee Gyurka Gyurkovics sinua noutamaan.

Bandi keskeytti hänet.

— Tahdotko korvapuustin? kysyi hän hiljaa.

Gyurka jatkoi ääntään kohottaen:

— Siihen mennessä opi hyvin lukemaan ja kirjoittamaan, niin että kelpaat rouvakseni.

— Kyllä, kuiskasi tyttö, ja hänen silmänsä kyyneltyivät.

Viiden minuutin kuluttua laukkasivat jo raudikot tuttua tamásilaista valtatietä vieden matkassaan Gyurkan, joka itsepäisen äänettömästi torjui luotaan veljensä valikoidut haukkumasanat.

III.

GYURKA JA SÁNDOR.

ALKUSANA SELITYKSEKSI.

Kuusi vuotta oli kulunut sitten Gyurkan ylioppilastutkinnon ja kaksi siitä muistettavasta päivästä, jona Sándorka — pitkän ja katkeran taistelun jälkeen monia persoonallisiksi luulemiaan vääryyksiä vastaan — Bajnan opettajakunnan edessä julistettiin kypsäksi vapaaseen ylioppilaselämään.

Kertomuksemme alussa ovat molemmat veljekset pääkaupungin kultaisen nuorison innokkaita jäseniä; Gyurka oli Pestin piirikunnan tanssiaisten johtaja, ja Sándorka niitti laakerinsa teknillisen korkeakoulun tanssitilaisuuksissa. Heitä ei kuitenkaan sokea kohtalo johtanut karnevaalien eriseuraiseen telmeeseen, vaan heidän elämänkutsumuksensa. Gyurka oli nimittäin maan suurimman piirikunnan oikeuslaitoksessa harjoittelijana, ja Sándorka oli vihkiytynyt teknillisiin opintoihin.

Sándorkan saattoivat voittamattomat vaikeudet latinankielen opinnoissa teknilliseen korkeakouluun. Hän oli jo lapsuudessaan lausunut vakaumuksenaan, että latinan lukeminen on aasimaisen tyhmää, eikä häntä koskaan voitu siitä mielipiteestä järkyttää. Polyteknikko-aikanaan hän kuitenkin heräsi näkemään, että matematiikka on aivan yhtä vihattavaa kuin latinakin, ja vannaankin oli tämä syynä siihen, että hän, johdonmukaisesti vakaumuksiaan noudattaen, uskollisesti pysyi poissa luennoilta. Hänen passiivinen suhteensa korkeakoulun luentoihin antoi teknillisissä tanssiaisissa aihetta Sándorkalle hyvin ikävään kohtaukseen: joku vanha herra oli töytäissyt häntä, ja kun itsetuntoinen nuorukainen vaati ritarillista hyvitystä, saikin hän tietää olevansa tekemisissä oman rehtorinsa kanssa.

Vielä täytyy meidän tässä mainita, ettei Gyurka silloin enää oikein selvästi muistanut juhlallista lupaustaan, jonka hän oli antanut eräälle Anikó Jazomirovics-nimiselle tytölle, ja ne suosiolliset lukijani, jotka itse joskus nuorina vihreävarpusina ja ensimmäisiä vapaita askelia tepastelevina ylioppilaina ovat luvanneet naida kotiopettajattarensa tai jonkun tanssikoulu-»flammansa», eivät varmaankaan sitä ota niin kovin vakavalta kannalta.

Jos voisimme luoda pienen sisäsilmäyksen Gyurkan sydämeen, emme sieltä löytäisi jälkeäkään Anikósta, mutta sen sijaan loistaisi sieltä vastaamme kirkkain tulikirjaimin neljä naisen nimeä.

I ja II. Ella ja Margit Lányi, piirikunnan eniten verotetun Gáspár Lányin tyttäret. Molemmat he olivat hyvin sieviä, rusoposkisia ja pystynenäisiä neitosia. He kulkivat aina yhdessä, pukeutuivat samalla tavoin ja olivat hyvin toistensa näköisiä. Gyurka jumaloi heitä molempia, mutta ei koskaan päässyt selvyyteen, kumpaa hän enemmän rakasti.

III. Neiti Liza. Sukunimi tuntematon. Ammatiltaan Aequator-kahvilan kassaneiti.

IV. Kornélné Risztory. Viidenneljättä, mutta itseään yhdeksänkolmatta ikäisenä pitävä, hyvin kaunis ja erittäin hieno, naimisissa oleva rouva. Hän kulki tavallisesti Kossuth-Lajos-kadulla liitävin liikkein ja askelin, huulet alati puoliavoimina ja arvoituksellisesti hymyillen.

Oli omituista, että nämä samat neljä nimeä olivat myöskin Sándor Gyurkovicsin sydämeen painuneet tulikirjaimin. Hänkin tanssi paljon Lányin neitosten kanssa eikä hänkään voinut päättävästi valita. Liza-neidin mieliksi hänkin retkotteli puoleen yöhön asti Aequator-kahvilan tarjoilupöydän ääressä. Ja hänkin kohtasi sykkivin sydämin kevytaskelisen rouva Risztoryn Kossuth-Lajos-kadulla.

Ne, jotka ovat lukeneet Milán Gyurkovicsin elämänvaiheet, tietävät, että Bácskan ylpeys näihin aikoihin järjestelemällä onnistuneita valtiopäivämieskekkerejä oli päässyt kunniaan ja maineeseen loistavalla valtiollisella urallaan. Milánin kunniaksi on vielä mainittava, että hän uhrautuvaisesti opasti nuorempia veljiään. Hän suositteli heitä yliopistopiireissä ja vei heidät ylhäisiin perheisiin, antoi heille hyviä paikkoja patsaiden paljastustilaisuuksissa ja jakeli heille pääsylippuja lehterille valtiopäiväistunnoissa — rahaa hän vain ei heille antanut koskaan. Jos Sándorka, joka luonteeltaan oli hyvin optimistinen, pyysi häneltä rahaa, maksoi Milán rahan sijasta kultaisilla neuvoilla. Näin hän sanoi: Raha ei tee ihmistä onnelliseksi; niinkuin vuoteensa valmistaa, niin sillä nukkuu; illan virkku, aamun torkku, se tapa talon hävittää; aamuhetki kullan kallis; j.n.e. Kerran hän esitti heille esimerkiksi sopivana spartalaisen nuorison, joka hänen sanojensa mukaan vain kerran viikossa oli saanut lämmintä ruokaa illalliseksi.

Että molemmat nuoret Gyurkovicsit näissä oloissa kuitenkin saattoivat elää asemansa mukaisesti käyden tanssiaisissa ja ajaen kaupungilla kaksivaljakoilla, se oli kokonaan Gyurkan ansiota. Hänellä oli erikoinen, sielutieteellisesti vielä aivan liian vähän tunnettu lahja saada aina lainoja itselleen. Kaikkein ruostuneimpienkin rahaholvien ovet, joita ei koskaan avattu tilapäisessä rahapulassa oleville ihmisille, ponnahtivat Gyurkalle vaivattomasti auki. Varmasti oli oikullinen luonto jakanut hänelle suurin määrin näitä aivan erikoisia lahjoja, sillä miten voitaisiin muuten selittää se, että monet kuolevat nälkään rahan loppuessa ja toiset siitä huolimatta nopeasti kokoavat satojentuhansien floriinien rikkauksia? Tieteeseen voi työllä ja ahkeruudella syventyä, mutta taiteilijaksi synnytään. Turha olisi tutkia, miten Jókai on ajatellut romaaninsa, ja turhaa olisi minun kertoa, miten Gyurka järjesteli raha-asioitaan; lukijaa ei se vähääkään hyödyttäisi.

ROUVA GYURKOVICS YHDISTELEE.

Eräänä iltana tuli Sándorka pelästyneenä Aequator-kahvilaan.

— Eikö Gyurka ole ollut täällä? kysyi hän. Liza-neiti vastasi, ettei hän ollut nähnyt.

— Sitten en tiedä missä hän mahtaa olla, sillä olen etsinyt häntä kaikkialta.

Myöhemmin johtui hänen mieleensä, että hän ei vielä ollut etsinyt häntä kotoa. Vaikka se tuntui turhalta vaivalta, lähti hän kuitenkin varmuuden vuoksi sinnekin.

Tultuaan Realtanoda-kadulle, missä he silloin asuivat, hän näki miehen, joka käärmeen tavoin kiemuroiden tuli vastaan, milloin rynnäten millekin puolelle kapeata katua.

— Se on varmaankin joku outo, joka ei löydä etsimäänsä numeroa, ajatteli Sándorka.

Hän huusi hänelle:

— Tasaluvut olivat kadun oikealla puolella ja parittomat vasemmalla.

Vieras käännähti, ja Sándorka tunsi veljensä Gyurkan.

— Sinäkö se oletkin! sanoi hän. — Olen sinua etsinyt puolipäivästä asti! Missä olet ollut?

— Csinkotassa, vastasi Gyurka hiukan kangastelevin kielin. — Olin Elefántovicsin todistajana, mutta koko jupakasta ei tullut mitään, kun vihamiehet sopivat… Sitten menimme aamiaista haukkaamaan…

— Kuulehan, sanoi Sándorka, — äiti on tullut kaupunkiin. Hän lähetti sanan, että meidän täytyy tulla Krumpholczien iltakutsuihin…

— Se on vähän vaikeata, vastusti Gyurka.

— Äiti sanoi, että minun täytyy tuoda sinut joko elävänä tai kuolleena.

— Entä humalassakinko? kysyi Gyurka.

— Oletko hyvin hiprakassa?

— Koko lailla, totesi vanhempi. — Mutta ei sen tarvitse minua estää tulemasta. Pääasia on: täytyykö siellä seistä, vai saako siellä istua. Jos minun täytyy seistä, niin minua pyörryttää… Mutta jos istun, ei kukaan voi minusta mitään huomata… Minulla menee viini jalkoihin, mutta pääni on aina selvä. Vieläpä monet sanovat, että minä sellaisessa tilassa olen harvinaisen rakastettava. Minä olen paljon puheliaampi kuin muulloin, ja siitä tytöt pitävät…

— Hyvä on, sanoi Sándorka, — sittenhän voimme mennä kutsuihin… Menemme käsikoukussa sisään, sitten etsin heti sopivan paikan, mihin istuudut. Mutta pidäkin huoli siitä, että eivät sinusta mitään huomaa.

— Älä pelkää! Kun kerran olen saanut tuolista tukea, ei minulla enää ole mitään hätää.

Krumpholczit asuivat talvella suuren kiertotien varrella omassa talossaan; kesät he viettivät maatilallaan Bácskassa. He olivat Bácskan raharikkaimpia svaabeja. Ukko Krumpholcz oli vielä miljoonamiehenä seurustelutavoiltaan samalla tasolla kuin ollessaan rakennusmestarina, mutta hänen poikansa eleet olivat jo herraskaisia. Krumpholczien kutsuilla — jotka eivät koskaan oikein rauhallisesti päättyneet — oli vapaamielisellä rouva Gyurkovicsilla kunniasija. Niin kauan kuin hänellä oli ollut naimattomia tyttäriä, oli hän hyvinkin kiinnostuneena seurannut miljoonanperijä-nuorenmiehen askelia, johtaakseen ne sopusointuun omien pyrkimystensä kanssa. Mutta kun viimeinenkin Gyurkovicsin tyttäristä oli mennyt naimisiin, olivat molempien perheiden välit kylmenneet.

Nyt oli hänen jalosukuisuutensa rouva Gyurkovics kuitenkin uudelleen solminut ystävälliset välit. Hänen silmänsä eivät tällä kertaa tähdänneet nuorta herraa, vaan hänen hempeää sisartaan, Martaa.

Marta Krumpholcz kuului siihen naisryhmään, jota muuan ranskalainen kirjailija on mairitellut nimellä: monumentaaliset kaunottaret. Hänen kaikki muotonsa olivat valtavat: silmät, nenä, suu, korvat, kädet ja jalatkin. Tähän aikaan hän saattoi olla enintään viidenkolmatta korvissa.

Miehistä hän ajatteli, että he poikkeuksetta olivat kortinpelureita ja että he yhtä poikkeuksettomasti tahtoivat kaikki naida Marta Krumpholczin. Tietysti he tahtoivat naida hänet ainoastaan voidakseen pian tehdä lopun hänen omaisuudestaan. Kun hän niin helposti näki heidän aiheittensa ytimen, oli hänen helppo olla heistä välittämättä. Jos joku nuori mies sanoi hänelle: Miten voitte, Marta-neiti? tarkasteli tyttö häntä kiireestä kantapäähän ja vastasi: No siinähän se menee. Mutta itsekseen hän ajatteli: Eikö totta, hulivili, sinulle kyllä rahani menisivät mukiin?

Varmaankin nuoret miehet arvasivat, mitä Marta-neiti itsekseen ajatteli, sillä ennen pitkää ei kukaan enää tullut häneltä hänen voimisiaan tiedustelemaan. Kahtena viimeisenä vuonna olivat ainoastaan sellaiset upseerit häntä käyneet tervehtimässä, joitten olisi velkojensa vuoksi muuten täytynyt ampua itsensä. Sellaiset onnettomat ihmiset kävivät vielä joskus heillä, ennenkuin ryhtyivät viimeiseen epätoivontekoon. Mutta kun he olivat pari minuuttia keskustelleet Martan kanssa, valitsivat he sittenkin kernaammin pistolin.

Täsmälleen seitsemältä tulivat molemmat Gyurkovicsit Krumpholczien taloon.

Se oli tilava ja komeasti sisustettu. Vanhukset olivat päättäneet, että kun heidän Martansa kerran menee miehelään, asuu hän täällä, eivätkä he olleet säästäneet rahoja silatakseen sekä pöydät että seinät. Heidän kaltaisensa vanhoilliset porvarit kiinnittävät eniten huomiota sellaiseen, mikä on kestävää ja pistää silmään. Heidän mielestään on kaikki sellainen ylellisyyttä, mistä silmä vain ohimennen hyväillen iloitsee. Kaikki perheenjäsenet kulkivat kallisarvoisissa turkeissa, heidän astiakaappinsa olivat täynnä hopeoita — rautatiellä he samasta syystä eivät matkustaneet ensimmäisessä luokassa, teatterissa he istuivat aitioissa, ja kuka nuori mies tahansa pääsi heidän seurapiiriinsä sillä suosituksena, että hän poltti kahdenkymmenen kreutserin sikareja.

Meidän täytyy mainita, että nuori Krumpholcz ainoastaan kotona pysyi perheen kalsean porvarillisissa tavoissa. Muuten hän eli eräässä merkityksessä kulkurivariksen elämää. Kodin ulkopuolella hän seurasi kaikessa aikansa rientoja. Hän oli Orfeumin alituinen kävijä, hänen taskunsa oli aina täynnä floriinin sikareja, ja hänen mielijuomansa oli Heidsick-viini.

Mutta seuratkaamme Gyurkan vaiheita Krumpholczien iltakutsuissa. Astuessaan saliin hän katseli hämmästyneenä ympäristöään. Mitä kummia! Lamput ja huonekalut pyörivät salamannopeasti hänen ympärillään, ja hänestä tuntui, kuin olisivat siellä olleet nuoret naikkoset piirissä pyörineet hänen ympärillään kuin vedenneidot. Lopulta hän sai erään haltiattaren pysähdytetyksi.

— Suutelen käsiänne, jalosukuinen rouvani, sanoi hän.

Samalla hän suuteli, mutta käsi oli Marta-neidin käsi. Nojatuoli, joka varmaankin kiivaasta juoksusta oli lopen väsynyt, pysähtyi hetkeksi hänen eteensä, ja Gyurka tarttui siihen nopeasti ja istuutui, jottei se pääsisi karkaamaan. Urhomme kääntyi nyt rakastettavan huomaavaisena lähimmän naisen puoleen ja kysyi:

— Miten voitte, Marta-neiti?

Mutta hän oli kääntynyt väärälle puolelle ja kohtasi äitinsä katseen.

Rouva Gyurkovics kumartui miellyttävästi hymyillen lähemmäksi ja sanoi julmistuneena:

— Sinä roisto, sinähän olet humalassa!

Hänellä oli sellaisissa asioissa tarkka silmä; ei hän turhaan ollutkaan Bácskasta kotoisin. Gyurka tunsi samassa rakkaan emonsa, ja päästäkseen pahasta epäluulosta hän päätti olla hyvin sukkela suustaan ja hurmata koko seurueen.

Miellyttävä hymy huulilla ja salonkimiehen varmuudella hän kertoi naisille kohtauksen virkamieselämästään. Juttu oli erinomainen, ja Gyurka teki ainoastaan yhden virheen kertoessaan: kun jännitys oli korkeimmillaan, piti hän pienen paussin kiillottaakseen kuulijoittensa uteliaisuutta, mutta samassa hän aivan haihtuikin kerrottavastaan eikä enää jatkaessaan muistanut, mitä hänen oikeastaan pitikään kertoa. Turhaan hän raapi korvallistaan: äly oli hänet kokonaan jättänyt. Hänellä oli varastossaan neljä kaskua, jotka hän tavallisesti kertoi kutsuissa, ja nyt hän ei kuolemakseenkaan voinut muistaa, minkä näistä hän oli kertonut. Aiheiden runsaus saattoi hänet pulaan; hänen kävi niinkuin sadun kuninkaan, joka eksyi omaan aarrekammioonsa.

Epätoivoissaan hän silmäili ympäristöään löytääkseen jostakin revolverin, millä ampua kuulan otsaansa (se oli hänen mielestään ainoa sovelias loppu kaskulle) — mutta hän ei nähnyt pöydillä muuta kuin teekuppeja ja kaviaarivoileipiä.

Kauan aikaa hän seisoi siinä kylmän hien kihoillessa otsalle; sitten tarttui häneen yht'äkkiä huima pakenemisen halu. Pois täältä! Ulos kadulle — kotia — tai minne hyvänsä — mutta pois joka tapauksessa!

Sanatonna hän nousi pystyyn ja lähti ovea kohden. Kulkiessaan hän — taivas tiesi minkä ajatusyhdistelmän johdosta — jupisi itsekseen puoliääneen: Pois Kreetaan! Pois Kreetaan!

Hän erehtyi kuitenkin ovesta, ja kun hän pysähtyi salin toiselle puolen, ei hän löytänytkään itseään oven, vaan suuren, katosta lattiaan asti ulottuvan seinäpeilin edestä… Hurjistuneena hän katseli ympärilleen: mikä hullu arkkitehti liekään tämän rakentanut, kun ei ole hoksannut jättää ovea seinään? Häntä huimasi hiukan, ja nopeasti hän istuutui nojatuoliin, neiti Marta Krumpholczin viereen, joka juuri yksinäisyydessä nautti teetään.

— Mikä teitä vaivaa? kysyi Marta.

— Ei mikään, rauhoitti häntä Gyurka. Sitten hän kuitenkin selitti tarkemmin ja sanoi: — Minä olen vain hiukan humalassa — siinä kaikki.

— Miksi te sitten tulitte tänne? kysyi neiti kuivasti.

— Totisesti, en minä omasta halustani tullut, selitti Gyurka, — vaan siksi, että äitini käski minua tulemaan…

Hetken äänettömyyden jälkeen hän kumartui Martan puoleen ja kysyi häneltä luottavaisesti:

— Sanokaa, jalosukuinen rouvani, kuka täällä on Marta Krumpholcz?

— Minkätähden tahdotte sitä tietää? kysyi tyttö.

Sattuu varsin usein, että humalaiset ihmiset uskoutuvat avoimesti ventovieraille ihmisille. Useat käyvät aivan epätoivoisiksi, jos heidät siitä estetään, ja he kertovat solkenaan sisimmätkin salaisuutensa. Gyurkakin oli juuri niitä ihmisiä.

— Sen tähden, että minusta tuntuu siltä kuin tahtoisi äitini sitoa meidät yhteen.

Marta-neidin silmät välähtivät voitonriemuisesti.

— Annahan olla! sanoi hän itsekseen, — nyt minä johdan hänet omien sanojensa ansaan.

— Ja miksi tahdotte naida hänet, vaikka ette edes tunne häntä?

— Ai, puolustautui Gyurka, — älkää luulkokaan, että minä aion naida hänet! En minä ole pähkähullu.

Tämä sana hämmensi tytön ja haihdutti hänet kokonaan hänen aikeistaan. Viekkaudella hän ehkä kuitenkin vielä voisi houkutella häneltä yhtä ja toista tietoonsa.

— Mutta Martahan on hyvin rikas tyttö. Sanovat hänen perivän ainakin miljoonan.

Gyurka oli tänään hyvin epäitsekkäällä tuulella.

— Minä en naisi häntä, vaikka hänellä olisi yhtä monta miljoonaa kuin Englannin pankilla… Oikea herrasmies ei koskaan mene Marta Krumpholczin kanssa naimisiin…

— Miksi ei? kysyi tyttö loukatun uteliaisuudella.

— Sen vuoksi, että hänen miljoonalleen kaikki nauravat… Häntä ovat jo monena vuonna enää vain teollisuudenharjoittajat ja vararikon partaalla olevat suurtilalliset liehakoineet; jokainen kunniallinen ihminen välttää hänen kotiaan ollakseen koko hullutukseen joutumatta…

— Eihän tyttö sille mitään mahda, sanoi Marta.

— Miksi ei mahtaisi! Hän, niinkuin koko joukkokin, luulee, että raha on kaikki kaikessa… Kun joku elostelija häntä liehakoi, niin hän uskoo, että kaikki muutkin ovat elostelijoita…

— Mistä te sen tiedätte, kun ette häntä edes tunne?

— Senhän tietää koko maailma ja nauraa sille makeasti…

Marta-neiti vihastui.

— Vain ne puhuvat sellaista, jotka hänen rahojaan kadehtivat.

— Saattaa niinkin olla, mutta minä en ainakaan kadehdi, sanoi Gyurka epäitsekkäästi. — Raha on hyvä olemassa, mutta ellei sitä ole, niin välipä sillä! Kun vain on sen verran, että saa päivällisensä ja voi sytyttää sikarin syötyään… Mitä hyötyä minulla siitä olisi, jos pöytälaatikossani olisi tuhannen syömätöntä päivällistä ja peittämätöntä sikaria vielä sitäkin paitsi? Lisäksi en voisi sietää, että viisaalla miehellä olisi sekainen vastenmielinen rouva…

— Onko Marta Krumpholcz sitten vastenmielinen? kysyi tyttö.

— On, sanoi Gyurka ja väänsi samalla kasvojansa.

Gyurkasta tuntui nyt siltä, että hänen täytyisi sanoa jokin miellyttävä kohteliaisuus kunnon rouvalle, joka niin hartaasti oli häntä kuunnekut.

— Jos Marta olisi sekainen kuin te, jalosukuinen rouvani, silloin olisi hänellä paljon oikein kunnollisia kosijoita, vaikka hän olisi köyhäkin kuin kirkon hiiri…

Sitten hän juonnutti kasvoilleen nöyrästi ihailevan ilmeen ja lisäsi:

— Sanokaa, rouvani, missä kutsuissa te tavallisesti käytte? Tahtoisin niin kernaasti teidät vielä jossakin tavata, sillä tänne en enää koskaan tahdo tulla…

Neiti Marta tarkasteli tutkivasti Gyurkaa. Entäpä jos tuo mies ei sittenkään ole humalassa? Jos hän tietääkin, ketä hän puhuttelee?

Entä jos koko juttu onkin pirullisen kavalasti punottu sotajuoni
Krumpholczien miljoonia vastaan?

Mutta ei sittenkään! Ei tarvinnut muuta kuin katsoa häntä silmiin, niin jo kaikki epäilykset haihtuivat.

Martan mielen täytti omituinen katkeruus, mutta samalla hyväili hänen sydänalaansa miellyttävä tunne. Ensi kerran puhui joku hänelle noin raa'asti, mutta ensi kerran tunnusti myöskin joku pitävänsä hänestä epäitsekkäästi hänen oman itsensä tähden. Krumpholczien veri kuohahti hänessä, mutta hänen naisellinen itsetuntonsa sai hänessä vallan.

Ja kuitenkin: jos hän olisi paremmin tuntenut Gyurkan, ei hän olisi vähääkään iloinnut hänen kohteliaisuuksistaan. Nuoriherra kuului niihin, joiden esteettisen tunnon viini kokonaan hämärtää. Sumuisena tuntui hänestä jokainen nainen sievältä ja miellyttävältä. Vanhoja torimatamejakin, jotka aikaisin aamusella riensivät toimiinsa, hän ylisti jumalaisiksi. Sanon vielä enemmän: sellaisessa tilassa vaikutti pelkkä käsite »nainen» hänen mieleensä voimakkaan suggeroivasti. Hänelle sattui kerrankin, että hän Aequator-kahvilassa taputti isännän parrakasta poskea, kun tämä oli asettunut hetkeksi poistuneen kassaneidin paikalle, ja sanoi ihailevasti: — Miten ihmeen kaunis te olette tänään, pikku enkelini!

Ehkäpä on tarpeetonta yksityiskohtaisesti kertoa, miten Gyurka erosi Krumpholczien vieraanvaraisesta perheestä ja miten hän Sándorkan käsipuolessa kulkien lopulta pääsi kotiin. Riittää, kun kerron tämän käynnin seurauksista. Ensiksikin Marta antoi veljensä ymmärtää, ettei hänellä olisi mitään sitä vastaan, jos veli tilaisuuden tullen kutsuisi Gyurkan heidän maatilalleen metsästämään. »Hän ei ole mikään epämiellyttävä mies, eikä häntä voi aasiksi väittää…» (Tämä oli suurin kiitos, minkä kukaan oli Martalta koskaan saanut.) Käynnin toisena seurauksena oli pitkä keskustelu rouva Gyurkovicsin ja hänen poikansa välillä, keskustelu, josta tähän lainaan muutamia otteita. Kas tässä:

— Minä olen kaiken elämäni ajan ollut kunniallinen ja jumalaapelkäävä nainen, ja kuitenkin on elämäni ollut huolta ja murhetta, hamasta siitä asti, kun voin muistaa. Aluksi oli minun vaikea tottua siihen, sillä niin kauan kuin isäsi oli elossa, tunsin murheet vain toisten kertomista… Isäsi hemmotteli minua niinkuin prinsessaa; hän oli paras mies koko maailmassa… Mutta siitä pitäen kuin jouduin leskeksi, on minun itse täytynyt valvoa kaikkia teitä… Sillä hän, joka meni onnellisemmille maille, jätti tilan varsin alakuntoisena jälkeensä… Miten itkinkään minä monesti yökaudet ja huokailin huolissani, kun hän kiinnitti uuden lainan maatilaamme! Kirottu korttipeli hävitti meiltä perheonnen. Vasta siitä päivin olen jälleen elänyt rauhassa, kun olen saanut koko maatilan hoidon omiin käsiini… Totta kylläkin on elämäni sen jälkeen ollut alinomaista lietsuamista. Kohtaloni on kovin vaikea, sillä kukaan ei minua auta ja ympärilläni on ainoastaan kateellisia ja pahansuopia ihmisiä. Mutta en minä silti ole työskennellyt turhaan, sillä voin ylpeillä siitä, että koko piirikunnassa ei ole ainoatakaan ihmistä, joka ei mitä suurimmalla kunnioituksella mainitsisi nimeäni. Ja se tekee ihmiselle hyvää… Nyt minä jo olen vanha ihminen ja tiedän, mikä minun ikääni tulee… Toiset naiset elävät vielä minun iälläni suuressa maailmassa. Ajattele vain rouva Elefántovicsia! Hän on kolme vuotta minua vanhempi, mutta hän hyppää sittenkin vielä tanssiaisissa… Mutta hänellä on kasvot puuterissa ja tekohampaat suussa. Minulla on kaikki omani vielä tallella, sillä minä en koskaan ole käyttänyt kaunistuskeinoja ja olisin kernaammin kuollut kuin puuteroinut kasvojani… Sinun isäsi ei juuri ymmärtänyt leikkiä, ja kun minä menin tanssiaisiin, pyyhki hän aina takkinsa hihaan poskiani, ja jos hihaan tarttui puuterijauhoa, sain minä siitä aika sapiskat… Minun ihoni kaunistuskeinona on aina ollut raitis vesi. Viime kerrallakin sanoi minulle maaherra: »Teidän jalosukuisuutenne on alati vain nuoria tyttöjä kauniimpi.» Enkä minä koskaan osta kolmea floriinia kalliimpaa hattua. Monikin rouva maksan neljäkymmentä pariisilaisesta hatusta, joka on päässä niinkuin mikäkin hyasintti-istutus jauhosäkin päällä. Mutta minä en pukeudu sellaisiin, minä olen jo vanha ihminen ja tiedän mikä on aistikasta…

Ja tämä oli vasta hänen puheensa johdanto… Kunnioitettava lukijani ei voi edes aavistakaan, mihin se lopulta tähtäsi, eikä ole kummaa, ettei Gyurkakaan voinut sitä aavistaa.

Hänen jalosukuisuutensa lopetti elämäkertansa ja rohkealla käänteellä tarrautui kiinni Gyurkan elämään. Hän kosketteli vanhempien ja lasten välisiä suhteita ja tapahtumia, jotka aina ovat enemmän tai vähemmän epämiellyttäviä ja muuttuivat sitäkin epämiellyttävämmiksi, kun rouva Gyurkovics näki ne syyttäjän pimeässä valaistuksessa. Loihdittuaan Gyurkan silmien nähtäviksi maailman kauheimman tappelupukarin kuvan salli hän hänen hiukan epätoivossaan huoata; sitten hän kuvaili hänelle loistavan helein värein kultaisen pelastuksen tien.

— Ota puolisoksesi Marta Krumpholcz! Saat miljoonan… Ajattele: miljoonan! Sinusta tulee kunniakas mies, seuramies ja suuri herra… Annat valita itsesi valtiopäiville, nimitytät itsesi maaherraksi… Sillä Gyurkovics, jolla on miljoonan omaisuus, voi tehdä mitä ikinä tahtoo. Kaikkea! Ettäkö Marta ei ole kaunis? Mitä on kauneus? Ei mitään! Se on hulluutta! Sulaa järjettömyyttä! Typeryyttä! Ja sitäpaitsi…

Gyurka ei itsekään oikein tietänyt, mitä oli vastannut äidilleen.
Jotakin sellaista oli hän sanonut kuin: hyvä on, no saadaanhan
nähdä, ehkä… Jotakin hän kuitenkin varmasti lupasi: vastaanottaa
Krumpholczien kutsun ja lähteä heidän maatilalleen metsästämään.

Kun hän palasi asuntoonsa Realtanoda-kadulle, odotti häntä siellä kirje. Bajnasta se oli tullut. Tuntematon naisen käsi oli kirjoittanut osoitteen kauniilla, helmenpyöreillä kirjaimilla.

»Rakas Gyurka-herra! Kaksi kuukautta olen minä aikonut kirjoittaa teille, mutta nyt olen päätynyt siihen, että minun sittenkin täytyy kirjoittaa. Muistatteko te enää pientä Anikóta, joka leikki kanssanne metsässä ja jota Csincsák iski puukolla? Kun te, Gyurka-herra, lähditte täältä, sanoitte te minulle, etten minä saa mennä kenellekään, en edes Serbian kuninkaalle, ja että minun pitäisi oppia hyvin lukemaan ja kirjoittamaan, kelvatakseni teille. Siitä on jo kuusi vuotta kulunut. Serbian kuningas ei ole käynyt minua pyytämässä, mutta kyllä moni muu.

Mutta minä en mene talonpojalle enkä käsityöläiselle. Minä olen jo kahdenkolmattavuotias. Kaikki entiset tyttöystäväni ovat jo naimisissa ja pilkkaavat minua ylioppilaan leskeksi. Vähät minä siitä muuten välittäisin, mutta minä pelkään kovin vanhentuvan!, jos vielä kauan odottelen, ja sitten en minä enää kelpaakaan teille. En minä nytkään enää ole se, mikä olin kaksi vuotta sitten. Mutta kyllä minä olisin tämän kirjeeni jättänyt kirjoittamatta, ellei isäni olisi joutunut pulaan. Kapakka käy huonosti, ja uudeltavuodelta on vuokraoikeus ummessa. En tiedä mikä meidät sitten perii. — Vanha Csincsák on minua jälleen pyytänyt nuoremmalle pojalleen, joka juuri pääsee sotapalveluksestaan. En minä missään tapauksessa mene hänelle. Hyvä olisi kuitenkin, jos kirjoittaisitte minulle kirjeen, rakas Gyurka-herra. Vain pari riviä, jotka sitten näyttäisin isälle, niin että hän jättäisi minut Csincsákista rauhaan. Isä juo päivät pääksytysten ja sanoo, että minä olen kaiken surkeuden alkusyy. Minä!

— Antakaa anteeksi, jos tämä on teille epämiellyttävää, mutta kirjoittakaa pari sanaa. Minä olen aina teidän uskollinen ja nöyrin palvelijanne: Anikó Jazomirovics. Jälkikirjoitus! Käsialani on muulloin paljon kauniimpi, mutta nyt vapisee käteni.»

Gyurka luki kirjeen, sitten hän vihelsi puoliääneen. Kauan aikaa hän käveli edestakaisin huoneessaan pudistaen päätään ja näpsäytellen sormiaan. Vähän päästä tunki hänen suustaan hiljainen voihke: jui — jui — jui! Aluksi hiljaa, sitten yhä äänekkäämmin, lopuksi hurjana huutona. Vihdoin hän heittäytyi sohvalleen ja sanoi: Hyi! ja vaipui syviin mietteisiin. Hänestä tuntui siltä kuin olisi hän vapaasti saanut valita joko hirsipuun tai mestauskoneen.

MYÖTÄJÄISIÄ TAKAA-AJAMASSA.

Hiukan häveten täytyy minun mainita, että Gyurka Gyurkovics vielä ennen joulua lähti Krumpholczien bajnalaiselle maatilalle.

Jänikset antoivat hänelle otollisen tekosyyn matkan tekoon. Oikeastaan ei metsästys kuitenkaan tarkoittanut pitkäkorvia, vaan Martan miljoonia. Gyurka oli samoihin aikoihin huomannut, että »miljoona»-sanalla aivan kuin »rakkaus»-sanallakin on kaksinainen merkitys. Tietämätön puhuu niistä niinkuin pilvestä tai sumusta. Sanan merkityksestä perillepäässeestä sitä vastoin, joka elää sen kiehtovassa pyörteessä, on tämä sana niin paljon merkitsevä, niin syvästi mielenkiintoinen, niin valtavan salaperäisesti soiva kuin — keskiyön messun urkusävelet. Nuori mies käveli usein edestakaisin huoneessaan ja toisti ääneen tuota kummaa sanaa. Miljoona! Miljoona! Aluksi se jätti hänet aivan kylmäksi. Hänestä tuntui se suorastaan naurettavalta. Se maistui niinkuin hapan viini, ja hänen kasvonsa vääntyivät sitä ajatellessa… Oliko se tosiaankin viiniä? Hän joi enemmän ja tunsi päätään huimaavan. No, no — ei se ole niinkään huonoa viiniä! Ja lopulta hänen täytyi tunnustaa: hän ei koskaan ollut maistanut niin erinomaista viiniä!

Sattui silloin useinkin, että Gyurka kaivoi esiin paperiarkin ja ryhtyi laskemaan. Miljoonan vuotuinen korko on neljäkymmentätuhatta floriinia. Mahtaisikohan tuo oikein riittää yksinkertaiseen, mutta hienoon talonpitoon? Yksinkertaiseen, mutta hienoon talonpitoon kuuluu: pieni budapestiläinen palatsi, kahdeksan palvelijaa, nimittäin: portinvartija, kamaripalvelija, metsästäjä, ajuri, tallirenki, kamarineitsyt, keittäjä, keittiöpalvelijatar, — kuusi hevosta, niistä pari jalorotuista vaunuhevosta, — teatteriaitio, — kasinon jäsenkortti y.m.m…. Hän huomasi mielipahakseen, ettei hän läpäise neljälläkymmenellätuhannella floriinilla. Ja kuitenkin oli hän laskenut ainoastaan kaikkein tarpeellisimmat! Nojaten päänsä käsiensä varaan vaipui hän synkkiin mietteisiin. Ensi kerran elämässä kiusasivat häntä vakavat rahahuolet. Sanalla sanoen: miljoona tuotti Gyurkalle jo edeltäpäin ankaraa päänvaivaa. Kun hän niin kuvitteli tulevaa elämäänsä, unohtamatta edes sellaisia yksityisseikkoja kuin palvelijoiden livreepukuja ja valjaiden silauksia, ei hän, kumma kyllä, vähääkään muistanut miljoonan vastenmielistä peräkaneettia, kauheata vanhaapiikaa, Marta Krumpholczia.

Gyurka lähti siis kaikesta huolimatta bajnalaiselle maatilalle valloittamaan kultalipasta. Sándor seurasi veljeään hänen Argonauta-retkelleen. Heillä oli kummallakin yllään aivan moitteeton metsästyspuku. Pyssyt oli heillä myöskin matkassaan. Mutta maatilan jänikset katselivat huolettoman iloisina linnaa kohti ajavia vaunuja, jota vastoin vanhan Krumpholczin tulen- ja tiirikankestävä kassakaappi vapisi pelosta.

Neiti Marta vastaanotti vieraansa verraten sekavin tuntein. Osaksi hän pelkäsi ratkaisevaa hetkeä, osaksi hän oli hyvin utelias näkemään, minkälainen Gyurka oli. Hän ei ollut rakastunut, pikemminkin olivat hänen tunteensa äidillisiä. Siitä hän oli aivan selvillä, ettei Gyurka suinkaan vastannut hänen ihannettaan. Hän teki korskean ja itsevaltiaan vaikutuksen. Nähtävästi oli hänkin peluri.

Kun he sitten istuivat salissa vastakkain, valtasi tytön kauhea pelko. — Hyvä jumala, ajatteli hän itsekseen, — täytyykö minun todella mennä miehelään? Miehelle, jolla on viikset, joka tupakoi ja joka, milloin vain tahtoo, saa suudella minua? Tämä ajatus tuntui hänestä hyvin oudolta, ja nyt hän jo toivoi Gyurkan niin pitkälle kuin pippuri kasvaa.

Minä en rakasta äkkinäisiä käänteitä ja sen vuoksi kerron jo edeltäpäin, että uljaat argonautit kärsivät surkean haaksirikon. Jo heti ensimmäisenä iltana.

Illallisen jälkeen neiti sanoi tarjoilijattarelle:

— Sanokaa Nina-neidille, että me juomme salissa…

Kun he tulivat saliin, odotti Nina-neiti heitä teepöydän ääressä.

— Ka kun onkin soma! sanoi Sándorka itsekseen.

Gyurka ei sanonut mitään, mutta hänen kasvonsa kalpenivat äkkiä.

Anikó…

Se oli hän. Hän seisoi siinä vaatimattomana niinkuin palvelijatar. Hänen yllään oli musta hame ja edessä valkea esiliina. Varmastikin hän tiesi, että Gyurka oli linnassa, sillä hän ei näyttänyt hämmästyneeltä.

Rauhallisesti ja taitavasti hän palveli seuruetta, ainoastaan silloin vavahti hänen kätensä hiukan, kun hän ojensi Gyurkalle teekupin. Gyurka ei rohjennut nostaa katsettaan tyttöön, mutta Sándorka, joka ei tietänyt, että kaunis neitonen oli heidän muinoinen leikkitoverinsa, katseli häntä ihaillen.

— Omituista! ajatteli hän itsekseen. — Vasta olivat hänen kasvonsa tulipunaiset ja nyt ne ovat lumivalkeat!

Kun tyttö laski teekupin Gyurkan edessä olevalle pienelle pöydälle, kilahti lusikka lautasen reunaan.

— Älkää olko niin taitamaton, sanoi hänelle Marta.

Neiti Martasta saattoi nähdä, että hän ei voinut sietää Anikóta. Hän vihasi häntä, niinkuin vihaavat rikkaat, rumat tytöt köyhiä ja kauniita tyttöjä. Anikón kauneus häntä suorastaan hämäsi. Kun tyttö hiukan myöhemmin poistui, sanoi talon neiti äidilleen:

— Huomasitko miten hän jälleen oli laittanut tukkansa? Se oli niinkuin kreivittärellä ainakin.

Vanha rouva Krumpholcz oli hyväsydäminen nainen, joka ei yhtynyt tyttärensä hermostuneeseen vastenmielisyyden tunteeseen.

— Nina on hyvin reipas tyttö…

— Naurettavan keikaileva!

Sándorka, jota kaunis tyttö kovin miellytti, uskalsi tehdä aran kysymyksen:

— Onko hän kamarineitsyt?

— Ei, sanoi vanha rouva. — Nina on ompelijatar… Hän neuloo Martan myötäjäisiä ja auttaa lomassa talousaskareissa…

Myötäjäisiä mainittaessa Marta sävähti tulipunaiseksi ja loi äitiinsä varoittavan silmäyksen. Mutta rouva ei ollut sitä huomaavinaan, vaan jatkoi keskustelua.

— Hän on jo ollut meillä kuukauden päivät. Minä pidän hänestä paljon, sillä hän on siisti ja ahkera tyttö… Mutta hänen isänsä on suuri lurjus.

Hän keskeytti puheensa, sillä Anikó palasi takaisin tuoden lautasella muutamia sitruunaviipaleita.

Gyurka uskalsi nyt varkain katsella häntä. Tyttö oli sitten viime näkemän huomattavasti kaunistunut. Hän oli surumielisen näköinen, ja hänen silmissään oli oudon syvä ilme. Hänen suunsa oli kuin kypsä kirsikka, ja hänen vartensa oli täyteläinen, voimakas ja kuitenkin tyttömäisen hento, suorastaan ihana. Hänen käyntinsä oli sulava ja ylhäinen niinkuin useimpien eteläslaavittarien ainakin.

— Nyt voitte jo mennä levolle, sanoi Marta, joka vaistomaisesti tunsi, että kauniin tytön rinnalla hänen omat puutteensa pistivät väkevämmin silmään. Mutta Anikón poistuttua tuntui pojista siltä kuin olisi huone samassa pimennyt. Isäntä, varmaankin sytyttääkseen edes yhden kynttilän valaisemaan, kertoi heille elämäntarinansa. Hän kertoi mielellään, miten hänen rakennushommistaan oli miljoona karttunut ja antoi itse puolestaan kertomukselleen suuren moraalisen arvon. Hän ylpeili erikoisesti siitä, että hänen isänsä oli ollut halonhakkaaja Pozsonyssa. Hän mainitsi sen sellaisella äänellä, että jokainen jonka isä oli sattumalta maaherra tai ministeri, häpesi itseään.

Kun molemmat Gyurkovicsin pojat vihdoinkin pääsivät lähtemään huoneeseensa, laskeutui Sándorka, joka oli hyvin väsynyt, heti levolle, mutta Gyurka ei käynyt edes riisumaankaan itseään.

— Miksi et tule nukkumaan? kysyi nuorempi.

— Minä tahdon ensin puhutella erästä ihmistä, sanoi Gyurka.

Sándor katsoi veljeään hämmästyneenä.

— Älä vain rupea hulluttelemaan!

— Ole vaiti ja nuku, tiuskaisi Gyurka.

Hän meni eteiseen. Anikón kanssa hän tahtoi puhua. Hänestä tuntui, ettei hän saa unenpäästä kiinni, ennenkuin on saanut välinsä hänen kanssaan selviksi. Mikä merkitsee: hän huomasi kohdelleensa tyttöraukkaa kelvottomasti. Hän ei ollut vielä edes vastannut hänen kirjeeseensä. Nyt hän kuitenkin tahtoi selvittää välinsä. Hän tahtoi sanoa hänelle — mitä hän tahtoikaan sanoa hänelle? Sitä hän ei itse vielä varmasti tietänyt; hän tiesi vain sen, että hänen välttämättä täytyi puhutella häntä.

Kuulumattomin askelin hän hiipi pitkän, puolihämärän käytävän päähän ja tarkasti toista valkeata ovea toisensa jälkeen. Mikä niistä mahtoikaan viedä Anikón huoneeseen? Olisi koko kolkko juttu, jos hän arvaamatta avaisikin Martan oven… Huh!

Onni auttoi häntä. Käytävän päässä aukeni samassa ovi, ja Gyurka ehti juuri parhaiksi piiloutua ikkunapielen taakse, kun Marta-neiti astui eteiseen. Marta koputti viereiselle ovelle, raotti sitä hiukan ja sanoi puoliääneen:

— Nina, älkää nukkuko liian kauan… Herrat lähtevät jo viideltä metsälle.

— En, neiti, vastasi Anikó huoneestaan.

Marta poistui jälleen, ja Gyurka hiipi ovelle. Hän odotti kotvan ja koputti sitten aivan hiljaa.

— Kuka siellä? kysyi sisältä uninen ääni. Seuraavalla koputuksella ovi avautui raolleen.

— Kuka siellä?

— Anikó, oletko sinä yksin? kysyi hän kuiskaten.

— Jessus Maaria, Gyurka-herra!

Nuori herra pujahti sukkelasti huoneeseen ja sulki oven jälkeensä. Tyttö oli todellakin yksin. Nähtävästi oli hän juuri maatamenoaikeissa, sillä hän oli hajoittanut tukkansa.

— Anikó, minulla on sinulle jotakin sanottavaa.

— Gyurka-herra! Gyurka-herra! toisti tyttö puoliääneen.

— Anikó, sitä minä tahdoin sinulta kysyä, että — (niin mitä tahtoikaan hän kysyä häneltä?) — että oletko sinä minulle vihainen?

— En ole vihainen, Gyurka-herra. Mutta nyt teidän täytyy mennä!

— Etkö tosiaan ole minulle vihainen?

— En ole, sillä nyt minä jo tiedän, että koko juttu oli järjetön… Ei siinä ollut mitään totista tarkoitusta, Gyurka-herra! Minä tiedän, että nuoret herrat saavat leikitellä sellaisilla asioilla, mutta tytöt eivät saa heidän pilaansa ottaa totena… Koskihan minuun hiukan, kun ette tänään ollut minua tuntevinanne, mutta en minä silti ole vihainen… Mutta menkää nyt jo, Gyurka-herra!

— Anikó, sinä luulet minua huonoksi ihmiseksi, sanoi Gyurka synkistyen.

— Miten voitte sellaista sanoa! kauhistui tyttö. — Sellaista herraa — minä —?! Kyllä minä tiedän, että koko juttu oli sulaa hulluutta. Minun isäni on juopporalli kapakoitsija ja minä köyhä ja tyhmä tyttö… Herran nimessä, en minä ole vihainen!

— Miten sinun nyt käy, Anikó?

— Älkää minusta huolehtiko, Gyurka-herra. Minä osaan tehdä työtä, osaan neuloa ja yhtä ja toista muutakin…

Tyttö sanoi tämän hyvin päättäväisesti. Mutta sitten hän vaikeni ja taisteluaan hyvän aikaa kyyneltään vastaan hän joutui lopulta mielenliikutuksen valtaan ja purskahti katkeraan itkuun.

Gyurkalla oli vielä silloin verraten vähän kokemusta naisten käsittelyssä, ja hän joutui aluksi ymmälleen nähdessään kyynelet. Mutta hänen terve vaistonsa osoitti hänelle kuitenkin pian sen tien, jota parempaa ei vieläkään tunneta itkevää naista lohduteltaessa. Hän painoi Anikón hellästi rintaansa vasten ja suuteli häntä.

— Älä itke, Anikó, säästä kyynelesi!

— Menkää jo, Gyurka-herra! Jättäkää minut! nyyhki tyttö henkeään vetäen, mutta kietoutui samalla häneen niin lujasti, ettei nuori mies olisi hänestä päässyt, vaikka olisi tahtonutkin.

Ei ollut enää Anikón sydämessä mielenkatkeruuden rahtuakaan. Niin hän itki, kuin olisi tahtonut sulaa kyyneliinsä, mutta samalla hän oli sanomattoman onnellinen. Niin huikaisevan onnellinen hän oli Gyurkan sylissä, ettei sellainen onnentunne koskaan, edes unissakaan, valtaa teitä, te raukat Pestin herrasnaiset.

Ihmeellistä, miten pelkkä kosketus voi kokonaan muuttaa rakastavan naisen ajatuksenjuoksun. Anikókin unohti samassa johdonmukaisuuden alkeellisimmatkin säännöt, ja ilman mitään ylimenoa hän sanoi Gyurkalle:

— Eikö totta, te rakastatte minua sentään vielä hiukan?

En tiedä, mitä Gyurka olisi tähän vastannut, ellei samassa olisi kuulunut ovelta ankara koputus. Käytävästä huusi Marta-neiti.

— Nina, onko joku luonanne? kysyi hän ääntään korostaen.

Gyurka ja Anikó katselivat toisiaan kauhistuneina. Nuori herra sammutti samassa kynttilän. Mutta jo seuraavana silmänräpäyksenä hän katui äkkipikaista tekoaan.

— Nina, miksi sammutatte kynttilän? Miksi ei Nina vastaa?

— Nyt jouduimme kiikkiin! murisi Gyurka.

— Voi hyvä Jumala! huokaili Anikó.

— Pelasta nahkasi! ajatteli Gyurka itsekseen.

Hän kohotti kätensä varoittaen tytölle ja hiipi ikkunan luo. Onneksi siinä ei ollut rautaristikkoa… Silmänräpäyksessä oli hän avannut sen, sitten hän nousi ikkunapenkille laskeutuakseen puutarhaan. Hypätessä tuntui hänestä siltä, kuin olisi huoneen ovi auennut ja sisään olisi astunut nainen, joka samassa vetäytyi pelästyneenä takaisin, mutta sitten hän ei nähnyt eikä kuullut enää mitään, vaan juoksi päättömästi pitkin puutarhan hiekkakäytävää.

Pian löysi hän vierashuoneen ikkunan. Pitkän aikaa täytyi hänen koputtaa, ennenkuin Sándorka heräsi. Ikkuna avattiin, ja Gyurka kiipesi notkeana kuin voimistelutaituri huoneeseen.

— Höh, mistä sinä tulet? kummasteli Sándor.

— Kävelin hiukan puutarhassa, vastasi Gyurka viattoman näköisenä.

— Niinkö?

Sándorkan silmistä karisivat samassa unet. Uteliaana ja epäluuloisena hän katseli veljeään, mutta tämä ei lainkaan näyttänyt olevan juttutuulella, vaan alkoi riisuutua näköjään huolettomana, niinkuin ainakin. Tuskin oli hän heittänyt takkinsa yltään, kun hän sen puki päälleen jälleen. — Mitenkä Anikón käy? Entä jos ne sittenkin ovat huomanneet jotakin?

Varovasti hän avasi oven ja kuulosteli. Käytävän äärimmäisestä päästä hän todellakin kuuli askelia ja sekavaa puhetta… Kolme, neljä ihmistä keskusteli siellä, miesten ja naisten äänet sekaantuivat toisiinsa, vihastuneina ja rumasti rääkyen.

— Kuka se oli? Kuka?

— Sanokaa heti!

— Eikö Nina kuule? Ettekö kuule?

— Se oli varmasti mies! Minä näin!

— Mieskö?! Minun talossani!

— Minä näin! Se hyppäsi ikkunasta!

— Kuka se oli? Sanokaa heti!

Eräs ääni kaikui ylinnä, ja miesten ja naisten äänet säestivät ärheänä ja vihaisena huutona:

— Korjatkaa heti luunne! Pois talosta! Yks'kaks'! Ulos!

Kaikki tämä sanottiin (nähtävästikin vieraitten tähden) pikemmin käärmeen sähinällä kuin ihmisten äänellä.

Gyurka seisoi liikkumatta ovellaan. Hän nojasi rennosti kalpeat kasvonsa oven pihtipieleen. Sándorkaan vaikutti veljen omituinen käytös sen, että hän ponnahti vuoteeltaan ja alkoi nopeasti pukeutua. Hän ei ymmärtänyt vähääkään koko jupakasta, mutta sen hän ymmärsi, että jotakin kauheaa oli tekeillä.

Nyt ilmaantui surullinen hahmo eteiseen. Hän kulki pää syvään kumarassa, pieni nyytti kainalossa. Hänen poistuvia askeliaan seurasi kostonhimoisten peikkojen sähisevä huuto:

— Korjatkaa luunne! Ulos talosta! Hinaus, wenn ich sag'!

Nyt hän ehti Gyurkovicsien ovelle. Silloin Gyurka avasi oven ja astui eteiseen.

— Älkää sättikö tyttöä!

Sähisevien peikkojen joukossa vetäytyivät peikottaret samassa pelästyneinä peikkojen selkien taakse. Heillä oli syytäkin siihen, sillä he olivat kauhistuttavia öisissä pukimissaan.

Sitten Gyurka tarttui onnetonta Anikóta kädestä.

— Tule, Anikó, minä vien sinut pois täältä…

Hän ojensi hänelle käsipuolensa, ja sanaakaan sanomatta he laskeutuivat portaita. Krumpholczit seisoivat kivettyneinä eteisen päässä. Vaikka Sándorka nyt älysi koko jutusta vielä entistä vähemmän, teki hän kuitenkin heti johtopäätöksensä. Hän ei seurannut veljeään veljenrakkaudesta, vaan pikemminkin ryöväriyhteistunnon kehoittamana. Hän otti mukaansa omansa ja Gyurkan talvipalttoon. Sitten hän kumarsi Krumpholczeille ja sanoi ylhäisesti vain:

— Suutelen käsiänne.

HÄVÄISTYSJUTTU.

Rakastettava lukijani, oletko koskaan nähnyt keskellä valtamerta yksinäistä karia, joka uhmaavan ylhäisesti halveksii hurjimpienkin hyökyaaltojen rousketta? Ellet ole nähnyt, pyydän sinua luomaan vilkaisevan silmäyksen Gyurkovicsien linnan ruokailuhuoneeseen. On tammikuun kuudes, kolmen kuninkaan päivä. [Unkarinkielinen muoto vizkereszt merkitsee sananmukaisesti: vesiristi. Juhlaa vietetään muistoksi kolmen itämaisen kuninkaan saapumisesta Betlehemiin. Tästä päivästä alkaa myöskin karnevaali, joka jatkuu lakkaamattomana huvittelujen pyörteenä paaston alkuun asti, helmikuun 19 päivään.]

Gyurka istuu suurella sohvalla. Liikkumattomana, mykkänä ja muodoltaan kovana kuin kivipaasi. Siinä hän kuitenkin erosi tavallisista kareista, että hänellä oli sytytetty savuke hampaittensa välissä. Hänen ympärillään kohajaa myrskyn pieksemä valtameri kaameaa ryskettä pitäen. Laineitten joukossa tunnemme hänen jalosukuisuutensa rouva Gyurkovicsin, Gyurkan neljä veljeä, kuusi sisarta ja neljä lankoa. (Gyurkovicsin tytöt ovat kaikki muut läsnä paitsi rouva Katinka, mutta häntä odotetaan joka hetki miehineen tulevaksi.)

Täsmälleen kello kolmelta oli Gyurka sanonut viimeisen sanansa.
Juodessaan mustaa kahviaan sytytti hän sikarinsa ja sanoi:

— Rakkaani, minä ilmoitan teille, että aion mennä naimisiin Anikó
Jazomirovicsin kanssa.

Muuta ei hän sanonut. Ja sen jälkeen oli kello jo lyönyt viisi. Perhe puhui keho kolmesta viiteen. Sinä aikana he puhuivat kaikki yhteen ääneen, eikä heistä kolmea vähempi ryhmä koskaan puhunut yhtä haavaa… Tietenkään eivät herrat saaneet kertaakaan sananvuoroa. Sanoinko sananvuoroa? Jos voi puhumiseksi mainita sitä kaakatusta, jonka aikaansaa viisi kuusi yht'aikaa huutavaa, parkuvaa, hysteerisesti nyyhkivää, jalkojaan polkevaa, uhkaavasti komentelevaa ja pilkallisesti hohottavaa naista; silloin he puhuivat. Kaikkein tottuneinkaan valtiopäiväkertoja ei olisi kyennyt erottamaan ainoatakaan järkevää sanaa tai selvästi kuultavaa lausetta koko jupakasta. Ainoastaan yksityisiä huudahduksia saattoi ymmärtää, ja nekin olivat pilkallisia, kopeita ja loukkaavia.

En vähääkään valehtele sanoessani, että naiset tyhjensivät rakkaan magyarikielemme kunnianloukkausjutuissa tavattavan sanavaraston hamasta puhvelista murtovarkaaseen asti. Mutta Gyurkan ruumiillinen hyvinvointi ei vähääkään tästä kaikesta kärsinyt. Rouva Gyurkovics sanoi, että sellainen kuulumattoman kiittämätön poika olisi suorastaan muitta mutkitta ammuttava, mutta hänen tyttärensä Ella arveli, että se olisi liian helppo rangaistus, pikemminkin pitäisi hänet pieksettämän niin että tuntuisi.

Kello viiden aikaan syntyi hetken hiljaisuus. Rouva Gyurkovics oli puhunut äänensä piloille, ja tytöt olivat järjestään käheitä.

Gyurka vastaanotti koko ryöpyn satumaisen kylmäverisesti. Välistä näytti siltä kuin olisi hän itse nauttinut myrskyn raivosta, niinkuin ihminen joskus iloitsee nähdessään luonnonvoimien väkivaltaisen purkautumisen. Hänen kasvonsa olivat melkein kulmikkaat ja ilmaisivat järkähtämätöntä itsepäisyyttä.

Viideltä hän katsoi kelloaan ja sanoi:

— Joutukaahan, rakkaani, sillä kuudelta menen työhöni…

Silloin sai Gyurka aivan odottamattoman puoluelaisen: rouva Gida
Radványin, lihavan ja hyväsydämisen Lizan.

— Rakas äiti, sanoi Liza puoliääneen, — ajattele kuitenkin: hehän rakastavat toisiaan!

Tämä aavistamaton sana pisti tikarina äidin sydämeen.

— Tahdotko korvapuustin? sanoi hän väsyneesti.

Lizán itsetunto heräsi.

— Minua saa ainoastaan mieheni kurittaa, mutta ei äiti! sanoi hän päättävästi.

Ja sitten hän poistui mielenosoituksellisesti ruokailuhuoneesta saliin.

Puoli kuudelta saapui kiihkeästi odotettu apujoukko: kenraali puolisoineen. Rouva Katinka, joka tiesi jo koko jutun, pyrähti huoneeseen niinkuin kaunis, vaalea lohikäärme. Hänestä lemusi hieno orvokintuoksu, ja tyynesti hän kääntyi veljensä puoleen. (Hänkin muuten osoittautui aina majesteetillisen tyyneksi.)

— Sinä hullu! Aiotko naida rutiköyhän tytön? Oletko kadottanut järkesi?

— Olen, vastasi Gyurka. — Olen yhtä järjetön kuin kaikki lankoni, jotka ovat menneet teidän kanssanne naimisiin.

— Teemme sinut perinnöttömäksi! huusi rouva Katinka polkien julmistuneena jalkaansa.

— Minä luovun kyllä puolestani koko perheen sukukartanosta, vastasi
Gyurka pilkallisesti.

— Ja millä aiotte elää?

— Sitä joudan miettimään häiden jälkeen… Onneksi tuli kenraali samassa huoneeseen.

— Hiljaa! jyrähti hän komentamiseen tottuneella äänellä. — Kyllä minä täällä asiat selvitän! Te naiset ette ymmärrä tällaisia asioita… Te osaatte vain parkua ja suututtaa ihmisiä… Poistukaa täältä jok'ikinen! Ainoastaan sinä hunttio jäät tänne! Minä tahdon puhua sinun kanssasi kahden kesken!

Kenraalin tarmokas esiintyminen tehosi koko seuraan ja herätti samalla luottamusta naisissa. No nyt täytyy Gyurkan antautua!

Kun langokset jäivät kahden kesken, istuutui kenraali, risti kätensä polviensa ympäri ja sanoi kylmästi:

— Kerro nyt minulle koko hassutus. Kerro alusta loppuun!

— Hyvin kernaasti.

Ja Gyurka kertoi kaiken, mitä kenraali sanoi hassutukseksi: tuttavuutensa Anikón kanssa. Hän kertoi lapsuutensa leikeistä metsässä, puukon iskusta, lupauksestaan, kirjeestä ja Krumpholczien linnassa tapahtuneesta häväistysjutusta. Hän kertoi senkin (mitä ystävälliset lukijat eivät vielä tiedä), että hän oli saattanut Anikón Krumpholczien linnasta kotiin isän luo ja että hän siihen sanaan oli tytöstä eronnut, että hän kuukauden kuluttua tulee hänet noutamaan vihille.

— Nyt tiedät kaiken, sanoi Gyurka lopuksi. — Anna nyt hyvä neuvo, mitä on minun tehtävä?

— Sinun täytyy mennä tytön kanssa naimisiin, sanoi kenraali lyhyesti.

Gyurka kutsui naiset huoneeseen.

— Me olemme jo selvillä asiasta!

— No? No? utelivat naiset. (Katinka loi mieheensä kiitollisen ja lämpimän silmäyksen.)

— Kenraalinkin mielestä minun tulee naida hänet…

Gyurka käytti myrskynedellistä hiljaisuutta hyväkseen poistuakseen huoneesta. Hänen takanaan riehahti orkaani uudella voimalla. Naiset huusivat äkeissään, nauroivat suuttuneina, polkivat jalkojaan, ja rouva Katinka oli äitinsä parhaana säestäjänä. Hän olisi jo yksinkin kyennyt hälisemään yhtä paljon kuin kaikki hänen sisarensa yhteensä.

Valittaen täytyy minun mainita, ettei kenraali näytellyt yhtä mallikkaasti järkähtämättömän paaden osaa kuin Gyurka. Jo alusta pitäen hän erehtyi yht'aikaa koettamaan äänellään voittaa seitsemää kaakattavaa naista. Hänen jyrisevä leijonabassonsa, joka muuten hallitsi kokonaisen ratsurykmentin, osoittautui tällä kertaa voimattoman heikoksi. Vasta silloin hiljenivät naiset, kun kenraali ankarasti kolisteli sapeliaan lattiaan. Kaikki muut hiljenivät paitsi rouva Katinka. Kenraalin rouvan hermot kestivät minkälaista melua tahansa.

Näin sanotaan sanassa: »… Kosket pauhaavat; virrat kuohuttavat laineensa. Mutta väkevämpi kuin koskien pauhu ja merien aallot on Herra, joka korkeudessa asuu.»

Korkeudessa asuvan Herran tahto oli, että Anikó Jazomirovics tulisi Gyurkan puolisoksi. Turhaan pauhasivat Gyurkovicsit: häät vietettiin tammikuun lopulla.

Heidät vihittiin Bajnan kyläkirkossa. Vieraita ei kutsuttu, mutta Gyurkovicsin perheen jäseniä tuli useampia kuin Gyurka oli uskaltanut toivoakaan. Hidvéghy, vanhimman Gyurkovicsin tyttären mies, ilmestyi sen vuoksi, että hänen vaimonsa oli häntä kieltänyt menemästä. Gida Radványi siksi, että eukkonsa päästi hänet menemään. Rouva Radványikin oli luonnollisesti siellä, kostaakseen äitinsä hänelle lupaaman korvapuustin. Sándorka tuli sen vuoksi, että oli lämpimästi kiintynyt veljeensä, ja kenraali tuli »ilman vain!» kuten hän sanoi.

Hääväen keskuudessa herätti kenraalinrouvan tulo suurta huomiota. Hänen yllään oli malvanvärinen silkkipuku ja päässään eriskummainen hattu, ja hänen huulillaan leikki rakastettava hymy. Minun täytyy mainita, että Katinka-rouva sitten bács-tamásilaisen perhekohtauksen oli ohut kireissä väleissä miehensä kanssa. Vasta vihkiäispäivän aattona hän oli hiukan käynyt sovinnollisemmaksi. Siihen oli syynä pari kaunista raudikkoa, joita bajnalainen hevoskauppias oli käynyt hänelle tarjoamassa. Ne olivat juuri samanlaisia virmoja, kiiltokarvaisia hevosia, joita Katinka-rouva jo kauan oli halunnut korivaunujensa eteen! Kun hän oli selvillä siitä, ettei Gyurka ollut pelastettavissa, tahtoi hän ainakin pelastaa itselleen molemmat raudikot. Hän astui alttarin eteen katsellen hymyillen Gyurkaa; sitten hän suuteli morsiamen sormenpäitä ja pujotti uskaliaasti hansikoidun kätensä kenraalin kainaloon. Kenraali tunsi samassa pistoksen vasemmalla povellaan, missä hänen lompakkonsa oli.

Anikó ei huomannut Katinka-rouvaa. Hän ei sillä hetkellä nähnyt mitään. Hänen silmänsä olivat selkosen selällään, mutta sittenkin tuntui hänestä siltä, kuin hän olisi seissyt keskellä nopeasti pyörivää ruusunpunaista kraateria, ja tämä mielikuva huumasi häntä suloisesti. Alttaria koristavat pienet alastomat enkelit, pyhimykset, pappi ja häävieraat sulautuivat hänen mielikuvituksessaan samaksi seurueeksi. Välistä oli hän tuntevinaan Lizán ja Sándorkan piirteet enkelien kasvoilla. Siitä hän pelästyi ja kävi surulliseksi.

— Vielä minä herään, ja kaikesta kauniista ei jää jälkeäkään! ajatteli hän itsekseen.

Kun vihkiminen oli suoritettu, kaikui kautta kirkon holvien vieno soitto.

— Enkelit laulavat, ajatteli Anikó.

Mutta se olikin Marein mustalaissoittokunta, joka kuorissa soitteli. Tämän yllätyksen oli Sándorka valmistanut. Bajnan pastori oli aluksi tahtonut kieltää sen.

— Mustalaiset eivät saa soittaa kirkossa.

— Mutta soittavathan tsekkiläiset suuressa messussa, keskeytti Sándorka.

— Tsekkien soitto on aivan toista…

— Miksi se olisi toista? Mustalaisia parempia soittajia ei ole koko maailmassa!

— Totta kyllä, mutta mustalaiset ovat kovin maallisia…

— Ovatko tsekkiläiset sitten hurskaampia. Nehän ovat aina humalassa.

Pastori suostui lopulta. Mutta yhden ehdon hän asetti: symbaalia ei saanut tuoda kirkkoon.

Mutta aivan viime tingassa Sándorka näytti pastorille psalmia, joka kuului:

»Kiittäkää Herraa torvien äänillä; kiittäkää häntä harpuin ja viuluin; kiittäkää häntä rummuilla ja huiluilla — kiittäkää häntä iloisesti helähtävin symbaalein!»

Niin korotettiin symbaali arvoonsa.

Vasta silloin Anikó heräsi uskomaan onnellista todellisuutta, kun he tulivat kotiin pieneen parihuoneiseen asuntoonsa. Gyurkalla oli kaiken kaikkiaan kahdeksankymmentäviisi floriinia taskussaan. Sillä hän aikoi perustaa perheen.

— Riittää viikoksi tai pariksi, sanoi hän itsekseen, — sittenpähän joudan maallisia murehtimaan.

Ken luulee bács-tamásilaisten kuluttaneen häiden jälkeiset päivät hyödyttömään valitukseen, hän tuntee hyvin huonosti Gyurkovicsien perheen.

Hänen armonsa kertoi puolelle ja toiselle, ettei hänellä suinkaan ollut mitään syytä hävetä Gyurkan valintaa. Anikó oli tosin köyhä tyttö, mutta hän polveutui silti Bácskan vanhimmista aatelisperheistä… Ettäkö hänen isänsä oli juopporalli ja kapakoitsija? Herranen aika, eikö siirtolaisaikana muutama kreivi kiilloitellut kenkiä New-Yorkissa tai lakaissut katuja Lontoossa… Ja mitä juoppouteen tulee, niin heittäköön herroista ensimmäisen kiven se, joka aina on ollut selvänä.

Rouva Gyurkovics kävi samoihin aikoihin tarkasti penkomaan kaikkien niiden perheiden sukumuistoja, jotka seurustelivat hänen kanssaan.

— Millä pöyhkeilevät Mándacsit? Heidän isoisänsähän oli sikakauppias!
Entä Elefántovicsit? Heillä ei oikeastaan ole mitään isoisää! Ja
Krumpholczit —? Annahan olla! Ukko ylpeilee itse sillä, että hän oli
Pozsonyssa rakennusmestarina, ja nyt he kuitenkin arvostelivat Anikóta
niinkuin mitkäkin ylimykset…

Varsinainen sovinto rouva Gyurkovicsin ja hänen poikansa välillä tapahtui kuitenkin vasta neljä viikkoa myöhemmin. Hänen jalosukuisuutensa oli Bajnassa asioitaan järjestelemässä ja tapasi ennen päivällistä poikansa kadulla. Gyurka suuteli kunnioittavasti äitinsä kättä.

— Minne matka, äiti kulta?

— Menen »Kultaiseen tähteen» päivälliselle.

— Minä tiedän halvemman ja paremman paikan.

— Missä? kysyi äiti.

— Minun luonani.

Rouva Gyurkovics vihasi siinä määrin ravintolaruokaa, ja hänellä oli ollut niin paljon kokemusta ravintoloitsijoiden petollisuudesta, ettei hän voinut vastustaa kutsua. Mutta mustaan kahviin asti hän pysyi päivällisen aikana hyvin sulkeutuneena. Kun Gyurka sitten päivällisen jälkeen poistui, suli jää hyvin pian molempien naisten sydämistä. Nuori rouva valloitti anoppinsa harvinaisella kyvyllä: hän osasi kuunnella ihmisiä epäitsekkäästi, miltei hartaasti. Niin suulaalle ihmiselle kuin rouva Gyurkovics oli, tapahtui hyvin harvoin, että hän sai puhua oikein suunsa puhtaaksi. Nuoriso on meidän aikanamme niin hermostunutta ja kiirehtivää. Älkäämme sen vuoksi kummastelko sitä, että rouva Gyurkovics käytti tilaisuutta hyväkseen ja kertoi kolmesta seitsemään asti yhtä mittaa piirikunnan perhesuhteista, lahtarien hävyttömyyksistä, hallituksen anteeksiantamattomista erehdyksistä ja palvelijoiden epäluotettavuudesta. Seitsemältä hän heitti hyvästit ja suuteli Anikóta. Kotona hän sitten sanoi, että Gyurkan vaimo on hyvin sievä, reipas rouva, joka pitää taloutensa mallikelpoisessa järjestyksessä eikä ole niin nenäkäs ja huolimaton kuin muutamat nuoret rouvat. (Tätä sanoessaan hän heitti puhuvan katseen rouva Bandi Gyurkovicsiin, omaa sukua Jutka Brenóczy, joka muuten oli ihastuttava pikku rouva, mutta ymmärsi talonpidosta yhtä vähän kuin kana aapisesta.)

Tähän voinkin jo päättää kertomukseni.

Vielä täytyy minun kuitenkin mainita, että Gyurka virkamiesvaihdoksessa valittiin Bajnan tuomariksi. Siitä hän sai ensi sijassa kiittää veljensä Milánin innokkuutta. Herra valtiopäivämies ei säästänyt aikaansa eikä vaivaansa liehakoidessaan piirikunnan tanssitilaisuuksissa ylituomarin rouvaa. Hän tanssi kotiljongin hänen kanssaan. Oli luonnollista, että Gyurkankin erinomainen hallinnollinen kyky sai sen tähden julkisen tunnustuksen.

Tuskin tarvinnee minun mainita, että Betekintin Anikósta tuli verraton pikku rouva. Naisilla on paljon suurempi mukautumiskyky kuin miehillä, ja minä puolestani en naisten joukosta voi erottaa nousukasta. Olen tuntenut kuorolaulajattaren, josta parissa vuodessa kehkeytyi täydellinen magnaattirouva.

Ukko Jazomirovicsista en voi yhtä miellyttäviä asioita kertoa. Hänestä saattoi huomata ainoastaan, että sen sijaan että hän ennen ryyppäsi maljansa murheelle, tyhjensi hän sen nyt ilonsa kunniaksi. Mutta ryyppiköön hän rauhassa!

Ja lopuksi vihdoin sana Sándorkasta. Hän oli pyhittänyt voimansa bács-tamásilaisen tilan kohottamiseen, sen jälkeen kuin hän eräässä teknillisen korkeakoulun tutkintotilaisuudessa oli joutunut ankaraan väittelyyn professorinsa kanssa eroavien mielipiteittensä tähden. En usko kuitenkaan, että tämä hänen elämänuransa valinta on aivan lopullinen. Varmastikin kangastavat nuoren miehen mielessä rohkeat tulevaisuudenunelmat, sillä sen voi päättää siitä innosta, millä Gyurka kaikissa tilaisuuksissa pyrkii kiinnittämään piirikunnan valitsijamiesten huomion veljeensä. Ottaen huomioon Sándorkan nopeasti kasvavan kansansuosion, on hyvinkin todennäköistä, että ensi vaalien jälkeen kaksi Gyurkovicsin perheen jäsentä istuu valtiopäivillä.

Tiedän, että Sándorka asettuu vastustuspuolueen ehdokkaaksi. Mutta lukeutukoon hän mihin puolueeseen hyvänsä: kun hän kerran on parlamentissa, en enää hänestä huolehdi. Sillä Gyurkovicsin poikiin soveltuu Bismarckin sana Saksan kansalle:

— Ei tarvitse muuta kuin istuttaa heidät satulaan, ratsastaa he kyllä osaavat itsestään.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKA JA SÁNDOR ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- ALKUSANA.

- I.

- LEHTISAMMAKKO JA SOTILASNAPPI.

- ANIKÓ.

- RYÖVÄRIELÄMÄ.

- II.

- SELITYKSIÄ JOHDANNOKSI.

- GYURKA ON VÄHÄLLÄ JOUTUA KAKSINTAISTELUUN.

- IHME.

- ENSIMMÄINEN KORVAPUUSTI.

- ANIKÓ.

- III.

- ALKUSANA SELITYKSEKSI.

- ROUVA GYURKOVICS YHDISTELEE.

- MYÖTÄJÄISIÄ TAKAA-AJAMASSA.

- HÄVÄISTYSJUTTU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE