Musta kotka
Date: 2026-04-29T00:00:00+00:00
Keywords: Boys -- Juvenile fiction; Short stories; Norwegian -- Translations into Finnish; Children's stories

The Project Gutenberg eBook of Musta kotka

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Musta kotka

Tarinoita pojista

Author: Bernt Lie

Translator: Joel Lehtonen

Release date: April 29, 2026 [eBook #78573]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalainen kustannusosakeyhtiö Kansa, 1907

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78573

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUSTA KOTKA ***

language: Finnish

MUSTA KOTKA

Tarinoita pojista

Kirj.

BERNT LIE

3:nnesta norjalaisesta painoksesta suomensi

Joel Lehtonen

Kansan nuorisonkirjasto 2

Helsingissä, Suomalainen Kustannusosakeyhtiö Kansa, 1907.

SISÄLLYS:

Musta kotka.
Rahahuolia.
Untuvaniekka.
Opettaja Finsdal.
Ruona.
Maalaistulokas.
Ensimäinen käsky.
Viimeinen koulupäivä ennen joululomaa.

MUSTA KOTKA.

Kirjakauppias Melandille kaupungin pohjoispäässä oli tullut kauppaan kevätpuolella suuri joukko intiaanikertomuksia, joista toiset maksoivat 40, toiset 80 äyriä aina koon mukaan. Värikkään kirjavina, kiiltäväkansisina ne loistivat houkutellen Melandin pienen puotipahaisen akkunassa ja niillä oli nimet, jotka saivat levollisimmankin veren vimmaan: »Vicondera, valkea kotka»; »Tonga Tabun verenimijä»; »Aarniometsän kiemurteleva käärme»; »Hengestä ja verestä» j.n.e.

Ja kun koulun rehtori ja opettajat kokouksissaan lauantaisin huolissaan ihmettelivät, miksi keskikoulun kolmannen jopa kuudennenkin luokan poikain lukuinto oli huomattavasti vähenemään päin, niin olisi heidän vain tarvinnut pistäytyä vähän kävelylle kaupungin pohjoispäähän. Melandin akkunassa olisivat he nähneet arvoitukseen vastauksen.

Kaikki säästörahat ja äyrit jotka ansaittiin asioilla juoksemalla, saatiin syntymäpäivälahjaksi j.n.e., menivät tuohon tarkoitukseen; ahnaasti koottiin kolikoita, kunnes tuo 40, 80 äyrin määrä oli saavutettu, ja heti paikalla kiidettiin Melandille ostamaan intiaanikertomusta.

Muutamilla pojilla oli näitä kirjoja koko isot kokoelmat; etenkin niillä, jotka asuivat kaupungissa vuokralla kuten Severi Miehentappaja Svendsen ja saivat rahaa kotipuolesta, joten voivat sitä kasata säästöön vähän suuremmassa määrässä kuin muut. Viime vuonna oli postimerkkien kokoaminen villinnyt poikia. Tänä vuonna raivosi heidän keskuudessaan intiaanikertomus-kuume. Severi Miehentappajalla oli suurin kokoelma, nimittäin 43 eri lajia. Puuttui vain viisi; kun hän ne saisi, niin hänellä olisi kappale kutakin kirjaa koko Melandin varastosta!

Niin tulvahti Melandin pienestä, tahraisesta kamakaupasta kuten lumouksella poikasten sieluihin veripunainen parvi sydäntä vavistavia, sotaa ja verta hohtavia mielikuvia, jotka karkottivat läksynluvut ja koulu-innot tipo tiehensä. Mitä olivat enää Hannibal ja Scipio, Aleksanteri, Napoleon ja Kustaa Adolf noiden aarniometsän sankarien, »Haukansilmän» ja »Kalkkarokäärmeen» ynnä muiden rinnalla, jotka esiintyivät kalpeanaamain ja punanahkain välisissä taisteluissa! Miten surkean vähäpätöisiltä alkoivat näyttää Cannaen, Austerlitzin, Lytsin ja Sedanin tappelut! Miten heikkovärisiltä Svolder ja Pohjanmeri, Alppien yli nousut ja Välimeri ja Reinin äyräät noiden salaperäisten, hiljaisten Kanadan järvien rinnalla, jotka välkkyivät peninkulmia pitkinä rasvatyyninä selkinä tuntemattomien, vaarallisten rantojensa välissä! Ja entä sitten nuo suuret Amerikan virrat, joilla kanootit kiitelivät hiljaa kaislikossa, rantaviidakkojen kätkössä! Mitä oli koko historian avoin, tiedon tutkima tanner tuohon seikkailujen verhoamaan maailmaan verraten! Mitä oli se kätkettyjen intiaanipolkujen, veristen ottelujen, kavaluuksien ja salamurhain, koko synkeän aarniometsän hurjapäisen uhkaleikin rinnalla!

Tuo into tarttui poikiin kuten kulkutauti salaisina yö- ja päivälukuina. Jopa keskellä koulutuntiakin se kiehtoi kummasti mieliä salaisuuksillaan, joten saksan ja latinan, historian ja maantieteen ajattelu pakeni kuin elohopea lasilevyltä! Ja naukuvan oiva suksikeli houkutteli ja hohteli turhaan maalis- ja huhtikuussa saareltaan kuuraisesta koivikosta. Vain tyttöjä ja isoja poikia vilisi nyt mäissä; pikkupojilla oli muuta tekemistä, — he istuivat kotona ja lukivat varkain poikain huoneissa Melandin intiaanikertomuksia avattujen kielioppiensa ja lukukirjainsa alta — ja olivat valmiit vetämään läksykirjat heti päälle kun isän tai äidin askeleet kuuluisivat portailta!

Muuten ahmivat eri pojat noita intiaanijuttuja hyvinkin eri tavalla. Jotkut lukivat kuin hullut eivätkä ajatelleet ja puhuneet mistään muusta kuin Haukansilmästä, Punaisesta tiikeristä, Meerin paosta ja Jasperin ihmeellisestä pelastuksesta. Toiset olivat vähän harkitsevampia muka ja lukivat salaa enemmän kuin mitä julkisesti tunnustivat lukevansa.

Harkitsevin kaikista oli Antti Martti Bech. Hän suorastaan halveksi Melandin intiaanijuttuja, eikä hänellä niitä ollut enää yhtään ainoaa kappaletta: kaksi ostamaansakin oli hän myynyt jo Severi Miehentappajalle, nimittäin »Verenimijän» ja »Viheltävän käärmeen». Antti Bech julisti kerran, kinastellessaan isolla välitunnilla ankarasti tästä asiasta Kristian Haastedin kanssa, että nuo Melandin kirjat ovat »paljasta surkeasti kokoon kyhättyä roskaa, pelkkiä verisimpiä ja jännittävimpiä aineksia Cooperin erinomaisista romaaneista».

Toverit kunnioittivat kieltämättä suuresti kaikessa hiljaisuudessa Antin etevää asian ymmärtämistä, vaikka se juuri tuolla äskenmainitulla hetkellä saikin pikku kolauksen, kun Kristian Haasted vastata moukautti Antille: — Sinun pitäisi laputtaa kotiin saamaan papaltasi vielä lisää tietoja, jotta voisit paremmin pöyhkeillä!

Ja tosiaan olikin tämä Antin varma arvostelu vain jotenkin suoraa toisintoa siitä mitä ukkovouti Bech oli hänelle kerran sanonut, kun yllätti hänet ahnaasti ahmimasta »Tonga Tabun verenimijää». — Ja se että Antin oli tapana koulussa vielä lisätä, että nuo neljän-, kahdeksankymmenen äyrin intiaanilorut eivät ansaitse parempaa paikkaa kuin Melandin puoti, oli myös vain suoraa kaikua eräistä ukko Bechin toimenpiteistä. Ukko oli nimittäin huomatessaan poikansa lukevan Melandin kirjoja, heti hankkinut tälle kaupungin toisen, hienomman kirjakaupan kautta muutamia oikeita Cooperin romaaneja, joissa Melandin kirjain Haukansilmät ja Polun nuuskijat ynnä muut verenhimoiset hirviöt muuttuivat älykkäiksi, jaloiksi miehiksi, jotka pitkissä, filosoofisissa vuoropuheluissa kehittelivät yleviä ajatuksiaan luonnon puhtaasta sekä sivistysmaailman madonsyömästä ja turmeltuneesta elämästä. Sellaisista hirviöistä kuten »Verenimijä», »Viheltävä kyykäärme» ja »Kalkkarokäärme» tuli nyt punaihoisten kansallissankareita, taistelemaan epätoivoista kansallistaisteluaan valkoisia miehiä ja kultuuria vastaan, jotka yhä rajummin uhkasivat heidän henkeään ja heidän vapaata, rauhallista metsästäjä- ja saloelämäänsä. Melandin vertapursuvat seikkailut muuttuivat uusissa kirjoissa suureksi syvästi vaikuttavaksi kultuuritaisteluksi puna- ja valkoihoisten välillä, uutisasukkaiden ja metsän kevytjalkaisten poikain välillä, — taisteluksi, jota käytiin kaukaisessa, seikkailujen verhoamassa lännessä lennätellen äänettömiä nuolia ja ampuen laukauksia, joiden pamaukset häipyivät ja tukehtuivat ikuisen metsän hiljaisuuteen.

On hyvin mahdollista, ettei Antti Martti Bech huomannut niin suuresti tätä eroitusta nyt alussa kuin sittemmin. Mutta varmaan tunsi hän jo nyt isänsä olevan oikeassa. Ja kovin karvailla mielin oli hän parasta ystäväänsä, Kristian Haastedia kohtaan siksi, että tämä hylkäsi hänen katsantokantansa ja meni toisten puolelle. Antti oli ikäänkuin suruissaan, kuten yksinäisyydestään kärsivä ainakin, jota muut eivät ymmärrä. Hänestä oli ikäänkuin hänen paras ystävänsä olisi käsittänyt häntä väärin ja pettänyt hänet. Kristian puolestaan ei tinkinyt hiuskarvaakaan mielipiteistään ja väitti ehdottomasti, että Antti tahtoo vain mahtailla ja apinoi isäänsä. Niin erosivat he toisistaan yhä enemmän ja enemmän mikäli kevät läheni, vaikkei kukaan tuota eroa oikeastaan huomannutkaan, eivät ainakaan toverit, jotka yhä vain ahmivat melandilaisjuttujaan ja elivät niissä sieluineen, mielineen.

Kuten opettajakokouksissa oli syitä ymmärtämättä ennustettu, valmistuttiin sinä vuonna keskikoulussa tutkintoon poikkeuksitta kehnosti. Tästä tietysti koitui suruja, — isät olivat tyytymättömiä ja omattunnot kovistelivat. Mutta kun tutkinto oli kestetty ja kesäloma tuli, pitkä ja auringonpaisteinen kesäloma, niin haihtuivat huolen häivät sumuina tuuleen, ja suvisessa vapaudessa ja kesäkuun päiväpaisteessa ponnahtivat poikasten mielissä taas eloon koko viime kevään intiaaniluvut huimaksi seikkailunhaluksi.

Yhä valtavammalla voimallahan olivat nuo heidän mielikuvansa kaipuuksi paisuneet sikäli kun kevätkuukaudet, huhti- ja toukokuu kuluivat, nuo kuut, jotka täällä pohjan perillä eivät ole muuta kuin huikaisevan päiväpaisteista talvea pitkine iltoineen, — kaipuuksi rajuihin tekoihin, toteuttamaan noita kirjavia mielikuvia ja luettuja tapauksia huimissa leikkisodissa. Metsä ja lumivalkea saari olivatkin olleet tuolla kaupungin ulkopuolella talvella aivan sopimattomia jylhiin kanadalaisiin metsäseikkailuihin ja aivan kelvottomia käärmemäisen viekkauden ja salaisten vaanintamatkain näyttämöksi. Viimeinkin tuli kesäkuu yhtäkkisenä keväthyrskynä, sulavista kinoksista kuohuvine puroineen ja tulvineen, ja koivuviidat puhkesivat ja tuoksuivat. Parissa päivässä oli täysi kesä, lämmin ja loistava. Tuntuihan tosin varsin kovalta että tutkinto oli juuri sellaiseen aikaan, mutta kun se oli ohi, — hei! silloinpa kiisi koko poikajoukko vapaana kedoille, niin että metsä kaikui aamusta iltaan ja aina valoisaan yömyöhään kauhistavista sotahuudoista.

Siinäkös »oltiin intiaanisilla»! Jok'ikisenä auringonpaisteisena päivinä, ja pilvisinä myöskin, kunhan ei vain kaatamalla satanut, kiisivät pojat kylästä ylös vakinaiselle kokoontumispaikalleen katolilaisen kirkon taakse saaren rinteille.

Antti Bech ja Kristian Haasted olivat luonnollisesti päälliköitä, kummallakin oma joukkonsa.

Ankara totisuus oli lyönyt leimansa taisteluun jo aina alkuhetkestä saakka, jolloin päälliköiden vaali oli toimitettu ja nuo kaksi, Antti ja Kristian, olivat ottaneet toimet vastaan sinkauttaen toisiinsa synkeitä ja äänettömiä vihollissilmäyksiä. Ainakin pienemmät keskikoulun kolmannen ja neljännen luokan pojat ihan ällistyivät siitä juhlallisuudesta, millä nuo kaksi isoa poikaa julistivat toisilleen sodan hengestä ja verestä. Mutta vähitellen, leikin kestäessä päivä päivältä aina samalla, erehtymättömällä puoluejaolla ja yhä harjaannuttaessa ja totuttaessa ymmärtämään, minkä vuoksi tässä taisteltiin, tarttui tuo vihollisviha ja sotaisuus tietysti muihinkin. Tultuaan kohtauspaikalle, otti siis aina Antti Bech »Mustan Kotkan» nimellä — johtoonsa intiaaniparven ja Kristian — »Haukansilmäksi» sanottu — valkoisensa, joita kumpiakin oli yhtä monta. Ja he erosivat. Huutaen kauheita sotahuutojaan katosi intiaanijoukko viidakkoon ja alkoi takaa-ajoineen ja valloituksineen, suurine taisteluineen ja parin miehen otteluineen.

Mutta vähitellen tulivat saaren tilalliset yhä enemmän nyrpeiksi ja kiukkuisiksi; — milloin kiellettiin poikia menemästä sinne, milloin tänne, — sitten kävi katolinen pappi kielimässä, että he olivat häirinneet kerran hautausta ja Koivulan Pekkala kantelemassa, että he olivat sotkeneet hänen niittynsä. Kun siis Vilho Gabrielsen eräänä elokuun alkupäivänä ehdotti, että muutettaisiin sotanäyttämö saarelta mantereelle, erääseen Laakso-nimiseen paikkaan Tuomas- ja Flöj-tunturien välille Kukkula-vuoren rinteelle, niin hyväksyivät sekä punanahat että valkoihoiset tämän ehdotuksen ihastuneina.

Nyt tuli leikistä uusi ja parempi, entistä suuremmoisempi ja totisempi!

Tuolla ylhäisen laakson lehtimetsissä vallitsi luonnon suuri rauha, jota niin kovasti oli kaivattu seikkailtaessa sotaa saaren monien valkeain maatalojen ja pisteaitain välissä. Yksinäisenä juoksi täällä syvä virta laakson pohjassa tiheissä viidakoissa ja taustalla kohosivat Tuomas-tunturin, Flöj-tunturin sekä ylinnä kaiken »Kukkulan» autiot, synkeät rinteet, joilla oli oiva paikka autuaille metsästysmaille, Manitun, intiaanien mahtavan jumalan, kodille ja valtakunnalle.

Eväineen ja aseineen sulloutuivat pojat puolelta päivin kaikkiin veneisiin, mitä olivat saaneet kokoon, ja kaikki lähtivät ne laivastona yhtaikaa liikkeelle Tullilaiturilta ja ponnistelivat neljännestunnin ajan salmen virrassa pyrkien Viddingin rannalle, joka oli Flöj-tunturin juurella. Ripeässä marssitahdissa kulettiin sitten ylös pitkin »Laakson» rinnettä ja joen vartta tunnin aika ja seisatuttiin viimein koivuisen mäen juureen. Nyt, elokuun keskivaiheilla, oli valkeilla uutisasukkailla jo valmiina kolme lehtimajaa, ei enempää eikä vähempää, ja niitä suojasi yläpuolelta mahtavan vyörykiven leuka ja alaalta oksista ja risuista punottu aita, vankka kuin muuri. Leirin keskellä oli tulisija, jossa keitettiin kahvia eväspalain painimeksi ja jossa alati leimusi vahtituli.

Kristian Haasted, »Haukansilmä», hallitsi täällä leirissä rajattomana itsevaltiaana, häntä tottelivat kaikki napisematta käskipä hän mitä tahansa. Severi Miehentappaja oli valkoihoisten kokki — nimellä »Ryömivä Pantteri».

— Ryömivä Pantteri! Vettä hakemaan joelle!

Ja Ryömivä Pantteri juoksi alas rinnettä myöten, mutta tuli puolitiestä takaisin:

— Haukansilmä! Anna minulle pari miestä mukaan; olin kuulevinani punanahkain ääniä tuolta mäen alta!

— Hyvä. »Tarkkasilmä», »Juoksija» ja »Tikarin terä» lähtevät Ryömivän
Pantterin kanssa joelle.

He tempasivat jousensa, viinensä ja kilpensä sekä pari keihästä ja lähtivät saattamaan kokkia — tosin haukkuen hiukan karkeasti tuota »Miehentappaja pelkuria», joka ei uskalla mennä yksin. Etenkin, kun tultiin kokemaan, ettei punanahkoja tällä kertaa näkynyt ei kuulunut.

Taistelussa koeteltiin anastaa skalppeja, vangita tai surmata.

Skalppeja olivat poikien hatut, joista siis taistelussa täytyi pitää ylen tarkkaa vaaria. Vangiksi otettiin hyvin yksinkertaisesti siten, että vihollinen voitettiin, riisuttiin aseista ja kuletettiin omaan leiriin. Päivän taisteluissa kaatunut oli se, jota nuoli tai keihäs oli haavoittanut ruumiiseen, — jalkoihin ja käsiin osuminen ei siis merkinnyt mitään. Päähän ja kasvoihin tähtäämästä kielsi kansainvälinen oikeus.

Aseina oli rottinkijousia purjelankajänteineen, pitkiä tylsiä nuolia sekä keihäinä hernekeppiä tahi pihlajanoksia, joiden päähän oli jätetty lehvätöyhtö. Ja oli vielä kilvet niillä, jotka olivat voineet hankkia siihen tarkoitukseen sopivan tynnyrin pohjan, minkä nurealle puolelle naulattiin lenkku käsivartta varten.

Intiaanit voi eroittaa valkoisista etupäässä höyhenistä, joita oli ommeltu heidän hattuunsa, polviin saakka käärityistä housunlahkeista ja punaisista tatueeraus-maalauksista kasvoissa. Sitäpaitsi tunsi intiaanit monesta muustakin seikasta, riippuen siitä mikäli kukin heistä kykeni näyttämään mahdollisimman raakalaiselta: — käärityistä paidanhihoista ja paljaiden käsivarsien tatueerauksista, alas käännetyistä sukanvarsista j.n.e.

Päivän taistelut alkoivat ja jatkuivat siten, että valkonaamat lähettivät retkikuntia metsästämään tai puita hakemaan, jolloin väijyskelevät intiaanit karkasivat niiden kimppuun. Tahi koettivat punanokat äkkiarvaamatta ahdistaa valkoihoisia leirissä. Väliin lähti myös koko valkeain parvi sotajalalle saatuaan vakoojain kautta vihiä intiaanien senpäiväisestä leiripaikasta. Silloin syntyi suuri taistelu. Illalla, kun kaikki kokoontuivat jälleen yhteen kotimatkalle, ratkaistiin päivän voitot ja tappiot laskemalla skalpit, kuolleet ja vangit.

— Suvipäivät tulivat ja menivät, elokuu korvasi ihanasti kesäkuun suuret sateet ja »Laakson» kahden ainoan asutun paikan rauhalliset asukkaat tottuivat vähitellen kauhistumatta kuulemaan aamusta iltaan hirmuisia sotahuutoja, jotka häiritsivät heidän seutunsa entistä yksinäistä hiljaisuutta, — tottuivat kiljunnan jälkeen näkemään kummallisesti puetun tai puolialastoman poikaparven kulkevan heidän akkunainsa alitse pitkin joen rantaa. Ja ihan kokonaan rauhoittuivat pikkutilalliset Olli ja Pekka vaimoineen ja lapsineen, kun eräänä päivänä ilmestyi kaikkein kauhistavin joukkioista kartanolle ja pyysi saada ostaa maitosintua — ja joukkio olikin kaupungin »paremman väen» lapsia, etunenässä kaupungin voudin Bechin poika.

Ja leikkiä jatkettiin väsymättä jok'ikinen päivä innolla ja ilolla, joten äitien ja tätien täytyi lakata torumasta ja kieltelemästä, vaikka heidän pojunsa tulivatkin kotiin takit, puserot ja housut reikäisinä ja riekaleisina, verisin pohkein ja keihään haavoja otsassa ja poskissa. Poikien silmät kirkkaina paistoivat ja heidän intonsa leimusi niin että vanha vaimoväki tuumi: Nauttikoot nyt kesälomastaan oikein kylläkään! Ja kaikessa hiljaisuudessa olivat myös ukko Bech, tuomari Haasted ja kauppias Gabrielsen — »Puukonterän» ja »Tarkkanäköisen» isä — kerran menneet ylös Laaksoon ja katselleet piilosta poikain leikkiä. Ja vouti Bech innostui silloin niin, että tuomari Haasted sitten koko viikon härnäili häntä sillä, että hän, ukko Bech, olisi hyvin mielellään käärinyt housunsa ylös ja vääntänyt naamansa intiaanivirnistykseen ja nostanut oikean sotahuutojen sotahuudon — ja pestautunut apulaispäälliköksi poikansa Antin, Mustan Kotkan väkeen!

Kaikessa tapauksessa tämä vanhain herrain vakoiluretki rauhoitti kaupungin monien huolestuneiden vanhempain mieliä.

* * * * *

Oli elokuun 24 päivä; huomenna oli loma loppuva, kello 11 aamupäivällä oli heidän saavuttava kouluun. Siis viimeinen päivä, — metsästyksen ja seikkailujen, vapauden ja ilon viimeinen. Sitten oli seikkailujen kirja lyötävä kiinni ja avattava läksykirjat!

Hieno hattaraverho ympäröi aurinkoa ja iltapäivän varjot lankesivat Laaksoon niin merkillisen tummina ja hiljaisina; joki virtasi harmaan välkkyvänä ja melkein surumielisesti poristen. Päivä oli jollakin tavoin alakuloinen — tahi ehkä ensimäinen merkki syksystä, lyhyen, aurinkoisen suven lopusta.

Kaidalla polulla, joka luikerteli leppä- ja koivuviidakossa pitkin joen rantaa, vaelsi Delawarein heimo — se oli nimeltään Mustan Kotkan joukko — sanattomana ja hiljaisin askelin, kaikki toistensa jalan jälkiin tallaten, kaikki 17 pitkässä jonossa. Etumaisena kulki itse Musta Kotka, — ja päällikön arvo näkyi koko hänen ylevästä olennostaan, joka askeleestaan. Vaaleanruskean kiharatukkansa ympärillä oli hänellä sakea seppel häilyviä sulkia; pukunaan oli tiivis villamekko, kiristetty kureettomasti pitkin ihoa ja hihoja siinä ei ollut, joten vahvalihaksiset käsivarret paistoivat päivettyneinä sinisine ja punaisine tatueerauksineen. Hänen housunsa eivät olleet käärityt ylös kuten useimpain toisten Delawarein; sitä vastoin oli hän sitonut lahkeensa polviin saakka tiukkaan kiinni punaisilla villalangoilla, jotka oli punottu säännöllisesti ristiin, ja uumilla oli hänellä voudin veripunainen matkavyö. Toiselta olalta riippui jousi ja nuolinippu; toiselta remmistään viini, ja vasemmassa kädessä oli suuri punainen kilpi, jonka keskelle oli maalattu musta kotka.

Hiljaisen vakavana vaelsi intiaaniheimo pitkin joen äyrästä. Se ei ollut lähtenyt leiripaikaltaan vain etsiäkseen uutta ja sopivampaa, vaan kiertääkseen äärettömän suuren mutkan kautta valkoihoisten leirin selkään ja tehdäkseen nyt viimeisenä taistelupäivänä valtavan hyökkäyksen ja valloittaakseen leirin ja hukuttaakseen valkoiset sukupuuttoon. Suuren päätöksen vakavuus kuvastui heistä kaikista. Näyttivätpä he olevan hieman raskasmielisiäkin, mikä lähenevään hengen ja veren taisteluun nähden sekä myös siihen, että tämä taistelu oli nyt oleva ehdottomasti viimeinen, olikin hyvin ymmärrettävää.

Kuten sotapolulla ainakin, oli kielletty hiiskaustakaan päästämästä. Ei edes kuiskaamalla lausuttu ainoaakaan sanaa. Kuiva risu vain joskus risahti jalkain alla ja kivi irtausi ja pulahti veteen; muuten oli hiiren hiljaista ja kulku melkein äänetöntä.

Yhtäkkiä seisattuu Musta Kotka; kaikki muutkin samassa sekunnissa. Kuuntelevat, — päällikkö viittaa lepikkoon, joka on toisella puolella jokea, ilmaistakseen että hän luulee kuulleensa ääniä sieltä, ja kaikki muutkin kuuntelevat jännityksessä. Ei kuulu mitään sentään — ja jälleen astelee vaikeneva intiaanijono edelleen.

Pitkänlaisen matkan päässä mäenrinteellä, melkein »Kukkulan» juurella, joka sulkee laakson jyrkkänä, mahtavana porttina, löytävät he viimein sopivan kaalamon. Saappaat ja sukat riisutaan jalasta ja varovaisesti pujahtavat punanahat yksi toisensa jälkeen virran uoman yli, pitkien väliaikain jälkeen. Sillä vihollinenhan voisi heidät tuossa avoimessa virrassa erinomaisen helposti huomata, vaikka he ovatkin kulkeneet nyt suuremman kierroksen kuin ikinä ennen. Musta Kotka tuntee vastustajansa, tuntee urhean Haukansilmän, ja tietää, että hän on aina varuillaan, että hän on lähettänyt vakoilijoita ympäristölle. — Viimein on koko heimo päässyt virran yli ja nyt alkaa matkan vaarallisin ja uhkarohkein taival. Kolmena joukkokuntana on aikomus lähetä valkoihoisten leiriä kolmelta eri taholta yhtaikaa, yksi joukko alaalta joen rannalta, toinen jonkun matkaa ylempää ja kolmas ihan mäen huipulta hyökätäkseen valkeain niskaan siltä suurelta vyörykiveltä, joka suojaa leiriä ylhäältä. Nyt on päästävä päämaaliin niin huomaamatta, että kaikki kolme joukkoa voivat hyökätä esiin yhtaikaa heti kun Musta Kotka kajauttaa vyörykiven harjalta sotahuutonsa.

Ennenkun joukkokunnat lähtevät eri suunnilleen, kokoo Musta Kotka uroot ympärilleen ja selitettyään heille sotasuunnitelman päättää hän sen puheella:

— Veljet, Delawarein uljasta heimoa! Viimeisen kerran kokoonnumme me nyt tänään taistelemaan vihattuja vainolaisiamme vastaan, noita kalpeita ryöväreitä, jotka katalan voitonhimon kiihoittamina ovat tunkeutuneet meidän rauhallisiin metsiimme. Kauan olemme me pitäneet puolemme heitä vastaan, mutta Manitu, suuri herramme, ikävöi jo Delawarejaan ja katso, me kuolemme, tottelemme hänen kätensä viittausta ja kokoonnumme isäimme luo avarille metsästysmaille. No niin, veikot! Koska kuolemaan vihityt olemme, niin käykäämme siihen kuin juhlaan, ilojuhlaan Manitun luo, ja olkoon valkoisten miesten veri käsiemme kirjauksena, kun hänen eteensä astumme. Katsokaa! — huusi Musta Kotka säkenöivin silmin ja nosti kätensä Kukkulan autiota, sinisen hohtavaa kärkeä kohti, — katsokaa, tuolta katsoo yläältä Manitu ja meidän isäimme henget meihin. Ja nyt, taisteluun!

… »Kalkkarokäärme» — Simo Selmer — johti osastoa, jonka oli mentävä pitkin rantaa, »Hyppäävä kauris» keskimäistä ja Musta Kotka itse ylimäistä. Juhlallisesti kättä lyöden ja kuiskaten viimein tuon merkitsevän: »Hugh!»

erosivat joukot.

Musta Kotka johti osastoaan ylös tunturin rinnettä pitkin. Itse asteli hän etumaisena pää kumarassa ja surumielisissä ajatuksissa. Ajatteli kansaansa ja sen varmaa perikatoa; itse kulki hän kuoloon ylpeänä ja ilolla; sillä hän tiesi täyttäneensä velvollisuutensa: koettaneensa joka hetki kasvattaa väkeään ei ainoastaan urotekoihin, vaan myös, ja etupäässä, mielenlaadultaan niin jaloiksi, kuin Delawarein taisteluissaan ja urotöissään tuli olla. Mutta. Aivan liiankin hyvin tiesi Musta Kotka, että hänen puheensa ja hänen väsymätön sitkeytensä olivat turhaa vaivaa; hänen miehensä ovat kyllä urhoollisia, himoitsevat sodan hurjaa leikkiä; mutta heidän sydämiään ei ole taistelun merkitys kylliksi täyttänyt. Ja mielessään heristeli ylevä päällikkö nyrkkiään Melandin akkunoita ja noita typeriä, koreita kirjankansia kohti, jotka olivat turmelleet hänen Delawareinsa uskon ja luonteen. Ja syvimmin raivosi hänessä viha vihollisen päällikköä kohtaan. Mitä iloa, mitä kunniaa onkaan taistella sellaista vihollista vastaan, jonka parvissa ei ole oikeaa henkeä! Mitä iloa sitä voittaa? Mitä kunniaa kukistua sen edessä? Hän vihasi uljasta vastustajaansa, Haukansilmää, vihasi Kristian Haastedia!

Mustan Kotkan ei maksanut vaivaa ilmaista muille ajatuksiaan; yksin sai hän nyt kuten aina huokailla kovaa kohtaloa, joka vainosi hänen kansaansa, yksin sai hän ylentää ylpeän otsansa isäin ja Manitun puoleen; sillä kukaan ei ymmärtänyt häntä. Hänen uroonsa ajattelivat vain taistelua, mutta eivät sen suurta tarkoitusperää! Ja tuo suuri suloinen suru oli kalvanut hänen poveaan jo kauan, koko taistelun ajan. Hänen miehensä ja viholliset tulivat jokaiselta taistelun päivältä yhä iloisemmiksi ja onnellisemmiksi, mutta suru kasvoi sikäli Mustan Kotkan sielussa. Se se juuri löi hänen ulkonäköönsäkin sen vakavan leiman, jonka vuoksi hänen väkensä häntä ehdottomasti kunnioitti ja joka loihti taisteluihin ja hankkeisiin verrattoman innostuksen ja urheuden. Musta Kotka tunsi, että hänen miehensä kunnioittivat ja rakastivat häntä, tunsi kyllä, — ja oli siitä tyytyväinen. Mutta oi, se ei ollut kylliksi. Sillä mitäpä hyötyi siitä Delawaren pyhä ja kansallinen asia!

Ja hän haki lohdutusta öin Cooperista ja päivin yksinäisistä ajatuksistaan.

Näissä mietteissä asteli Musta Kotka osastonsa etunenässä, sanattomana, meluamatta. Flöj-tunturin huipun kohdalla poikkesi osasto polulta ja lähti kulkemaan valkoihoisten leiriä kohti. Vihdoin ehtivät he rinteelle leirin kohdalle, vihollisen tuli loimusi parin kivenheiton päässä punaihoisista. Leirin alapuolella virtasi joki, toisella puolen oli Tuomas-tunturin musta selkä ja vasemmalla avautui laakso salmea kohti; salmen tuolla puolella oli kaupunki.

Musta Kotka seisoi seurueineen mäen rinteellä ja tähysteli toveriensa merkkejä alaalta. Oli sovittu, että kun joukot ehtivät kukin hyökkäyspaikalleen, soveliaan välimatkan päähän vihollisista, on niiden nostettava koivuviidakosta näkyviin valkea nenäliina ja sitten odotettava Mustan Kotkan sotahuutoa, mikä on oleva hyökkäysmerkki.

Joenvarren joukko oli jo ehtinyt perille; heidän merkkinsä vilkkui levällään pensaikosta. Vihdoin pistihe valkea vaate näkyviin myös vihollisleirin oikealta puolelta. Musta Kotka laski kolmeen ja kaikki hänen viisi toveriansa huusivat yhtaikaa tahdissa:

— Kuolema valkonaamoille! ja syöksyivät kohotetuin keihäin alas jyrkänteeltä.

Valkoihoiset istuivat juuri sotaneuvottelussa vahtitulensa ympärillä. Kaikki kavahtivat he seisaalleen sotahuudon kajahtaessa yläpuolelta, tarttuivat jousiinsa ja odottivat aseet vireessä vihollisen tuloa tuolle isolle vyörykivelle. Mutta samassa kun Mustan Kotkan notkea vartalo ilmestyi kivelle ja hän heitti kaksi keihästä leiriin ja hänen miehensä seurasivat häntä, pelästyivät valkoihoiset hyökkäystä myös sivulta ja alaalta samalla hetkellä kuin yläältä.

Oikea nuoli- ja keihässade lankesi valkoisiin; tuossa tuokiossa sai Haukansilmä jaetuksi väkensä kolmeen osastoon ja nyt riehui taistelu nuolia ja keihäitä lennätellen. Voitonhuudot ja vihan ulvonta kajahteli kahden puolen, kun joku kaatui.

Äkkiyllätyksestä oli punanahoille ollut etua, neljä valkoihoista kaatui kuolleina maahan jo taistelun alussa ja Mustalla Kotkalla miehineen oli vyörykivellä varsin edullinen asema. Heidän keihäänsä lensivät voimakkaasti ja hyvin osuen, jotavastoin valkoihoisten eivät jaksaneet kohota perille. Kun vihdoin osasto valkoihoisia teki rynnäkön ulos joelle päin Kalkkarokäärmeen punanahkoja vastaan, syöksyi Musta Kotka yhtäkkiä ulvahtaen viiden toverinsa seuraamana huimalla hypyllä alas vyörykiveltä valkoisten niskaan, jotka menettivät monta skalppia ja pötkivät pelon valtaamina pakoon ja jättivät punanahoille koko leirinsä. Kolme valkeaa oli vankina ja kuusi kaatunut; sitä paitse olivat punanahat riistäneet seitsemän skalppia, joten he saivat nyt ennen kuulumattoman voiton. He puhaltivat uudestaan vireille tulen tulisijaan, panivat kahvipannun tulelle ja rupesivat loikomaan varsin mukavasti ja antoivat vankien palvella orjina itseään. Vain kaksi taistelukelpoista valkonaamaa oli enää jälellä, joten niiltä sai olla rauhassa; sillä se, joka oli menettänyt skalppinsa, ei ollut oikeutettu ryhtymään taisteluun kokonaiseen tuntiin.

Mutta Musta Kotka ei antautunut lepoon ja nautintoon. Pakoon päässeiden joukossa oli hänen verivihollisensa, Haukansilmä. Ja Musta Kotka käski miestensä valppaasti vartioimaan leiriä ja läksi itse heidän luotaan ajamaan yksin takaa vihamiestään.

Sillä välin oli Haukansilmä paennut miehineen alas laakson yli salmelle päin. Jonkun hetken kuluttua kokosi hän pakolaiset ympärilleen ja näki silloin, että paitsi häntä itseään olivat ainoastaan Tikarin terä ja Ryömivä Pantteri taistelukelpoisia. Etenkin nuo seitsemän päänahkansa menettänyttä oli kovin alakuloisia ja ne uikuttelivat, että heidän päätään paleltaa. Severi, se Ryömivä Pantteri, valitteli katkerasti, että ne punanahat nyt ihan yksinään juovat kaikki kahvit, mitä on jälellä.

— Ja syövät kaikki vehnäset, sanoi Tikarin terä. Kyllä ne nekin löytävät!

Haukansilmä seisoi hetken aikaa kuunnellen näitä vaikerruksia. Vihdoin kiivastui hän puhumaan:

— Kurjia, raukkamaisia poikia! Onko tämä nyt valkeain sotilaiden ja metsästäjäin puhetta! Sen sijaan että rohkaisisitte mieltänne ja koettaisitte reippailla teoilla vallata takaisin kotianne ja varastojanne viholliselta, — te vain valitatte ja vaikertelette toimettomina. Minä olen kyllästynyt teihin! Kyllästynyt saarnaamaan uskoa ja uljuutta, kyllästynyt teidän alituisiin pikku lörpötyksiinne ja eväänhimoonne. Menkää, — antautukaa punanahoille, tehkää sovinto rosvojen kanssa, — ja päättäkää nämä meidän taistelumme miten vain haluatte. Minä lähden omille teilleni, halveksin teitä!

Niin sanoen heitti Haukansilmä jousen olalleen ja katosi viidakkoon.

Pitkin tunturin syrjää kulki hän verkkaan ja syvissä ajatuksissa. Toisten äänet hänen takanaan häipyivät kuulumattomiin ja hän kulki yhä ylämäkeä kunnes saapui aina Flöjn huipulle, rinteelle, joka oli salmelle päin aukeavan notkon ja norojen yläpuolella, karulle vuorelle, jonka syrjänä oikealla puolella oli laakso.

Hän istahti sianpuolamättäälle, rupesi puoleksi kylelleen ja nojasi päätään käteensä ja katseli edessään leviävää maisemaa.

Tuolla oli kaupunki ja sauhu nousi kaikista savupiipuista hiljaa tyynen ilman utuihin. Ilta-auringon heijastus hohti purppuran punaisena savupatsaissa, kirkon viirissä ja talojen päädyissä. Salmi tunturin ja kaupungin välillä kimalteli laskevan auringon loisteessa kuin kultainen virta ja lokit lentelivät virran kohdalla pitkin, heilahtelevin siiveniskuin.

Hän keksi koulurakennuksen, joka oli tuolla kaupungin takana mäellä; monine mustine, onttoine akkunoineen katsoa ammotteli se synkeän ankarana; kattojen päällitse huomasi hän katujen suunnan ja tunsi tutut tulet, vouti Bechin, Wankelin ja heidän… Ilkeältä tuntui tuo kaupunki! Nololta, — ja kun hän ajatteli noita tuolta alaalta näkyviä akkunoita, olivat ne kuin sata ammottavaa, mulkoilevaa silmää, jotka pälyivät häntä niin että tuntui oikein pahalta, ei suinkaan naurattanut.

Ja hänen takanaan ja yläpuolellaan oli Laakso, nyt jo melkein mustana illan varjoista. Metsä peitti joen näkymästä tuolta alaalta ja laakson syvyys ammotti pohjattomana kuiluna, jossa voi piillä jos mitä, vaaroja ja väijyskeleviä vihollisia! Kuta kauemmin hän tuonne alas katseli, sitä syvemmältä ja rikkaammalta alkoi tuo laakso tuntua — — —!

Sitten käännähti hän jälleen kylellään ja katsoi etäiseen iltaruskoon kunnes melkein vedet tulivat silmiin, katsoi kauan, kauan — — —

— Hugh! kajahti yhtäkkiä hänen takanaan huuto. Hän säpsähti, käänsi päätään, — siinä seisoi Musta Kotka hänen takanaan solakkana ja hirmuisena, aseet ja ihokirjaukset paistaen punaisina illan hohteessa ja keihäs ojolla oikeassa kädessä väristen.

Silmänräpäyksessä kavahti Haukansilmä jaloilleen, piteli kiipeä suojanaan ja tavoitteli keihästään.

— Vaivainen valkonaama! Varustaudu rauhassa taisteluun. Musta Kotka olisi kauan voinut syöstä keihäänsä sinun selkäsi läpi — mutta hän ei ole salamurhaaja.

Haukansilmä oli valmis ja Mustan Kotkan keihäs iski paukahtaen hänen kilpeensä.

— Ota takaisin, punainen koira! huusi Haukansilmä ja lennätti keihäänsä Mustan Kotkan reiteen täydellä voimallaan. Vastustaja aivan kiemurteli kivusta. Keihäitä sinkauteltiin sinkauttelemistaan ja yhä hurjemmin vimmastuivat he kahden puolen huutaen ja vastaillen toisilleen:

— Punainen koira — ehkäpä tämä pöyhkeytesi lannistaa!

— Niinkö luulet! Vaan ehkäpä tämä — viuh, lensi keihäs Haukansilmää kohti — voi tehdä kalpeutesi vähän punaisemmaksi!

— Sinä et heitä läheskään niin hyvin kuin lörpöttelet — suur'-kerskuri!

— Jos tekisin ansiosi mukaan, huusi Musta Kotka vihdoin pidellen viimeistä keihästään, — niin antaisin sinulle selkään paljain käsin!

— Voithan koettaa! kajahti vastaus, Haukansilmä odotti hyökkäystä kilven kappale kädessä.

— Sillä sinä et ole rehellisen keihään iskun arvoinen! — Mustan Kotkan kädessä vapisi keihäs ja itse vapisi hän kiukkua.

— Hoo, monella tapaahan se kehuu, joka ei uskalla iskeä!

— No ota vastaan sitten — halveksittava pelkuri!

Keihäs syöksyi. Haukansilmä kiljahti ja lensi nurin selälleen. Musta Kotka seisoi hetken kauhistuneena ja tajuttomana; toinen makasi tuossa maassa ulisten ja painaen käsiä kasvoilleen. Silloin juoksi Musta Kotka hänen luokseen, heittäytyi kaatuneen vihollisensa viereen ja huusi:

— Mikä sinulle tuli, kuule, mihin se sattui — — —

— Voih voih! ulahteli Haukansilmä, kohotti sitten vähän päätään ja kihahti raivoissaan:

Tällä tavoin sinä olet minua etevämpi! Ja samassa näytti hän julmaa iskuhaavaa, joka oli hänen silmänsä alla ja josta sormien välitse pursui veri.

— Voi voi — rakas — veli — ei, ei — voi, auta minua nyt hyvä Jumala,
Kristian, koskeeko siihen? Tule tänne — — —

Musta Kotka oli saanut käsiinsä nenäliinansa, veti Haukansilmän kädet pois haavalta ja pyyhki sitä, paineli ja puhdisti sylellä:

— Tiedäthän sinä, etten minä tehnyt sitä tahallani, voi, en, en — katsopas tänne, eikö sinullakin ole nenäliinaa, katsos, sidotaanhan nyt se, ehkä — — —

— Mene matkaasi, kurja koira, punanahka — siihen ei koske niin yhtään enää! — Haukansilmä oli nyt noussut istumaan ja Musta Kotka erkani hänestä ja heittäytyi polvillaan hänen eteensä.

— Mutta — — —

— Siihen ei koske enää, kuulithan!

Musta Kotka höperteli polvillaan ensin jos jotain, sitten alkoi hänen kurkussaan niin kummallisesti äitelöidä ja nytkiä ja hänen hengityksensä kävi yhä tukalammaksi ja vihdoin ei hän enää jaksanut itseään pidättää, vaan kyyneleet virtasivat hänen silmistään ja hän nyyhkytti kuin hengenhätäinen.

— No, mutta mitä — Antti, Antti, Antti hyvä, kuules, poika! sanoi Haukansilmä ihan pelästyneenä, kun Musta Kotka yhtäkkiä heittäytyi maahan hänen eteensä painaen päänsä sianpuolamättääseen.

— Hyvä Jumala, minä luulin että sinä kuolisit, minä luulin tappaneeni sinut.

— Pyh, roskaa, — ei se koskenut ollenkaan, usko nyt, mokoma! Mutta minä taidan nyt lähteä purolle vähän huuhtelemaan itseäni. Ainahan sellainen pöhöttyy, ymmärräthän.

He nousivat molemmat ja lähtivät nujakan jälkeen alas pienelle purolle, joka juoksi tunturin juurella. Siellä he hautelivat haavaa hetkisen ja painelivat sitä taas nenäliinalla. Sitten seisoivat he äänettöminä vähän aikaa.

— Kuules, sanoi Haukansilmä, menetkö sinä nyt takaisin niiden toisten luo?

— En. Minä olen saanut kyliäni niistä, vastasi Musta Kotka.

— Jo minäkin, vastasi Haukansilmä. — Luuletko sinä, etten minä ymmärtänyt sitä mitä sinä puhuit meille silloin niistä ilettävistä Melandin roskakirjoista! Mutta sinä olit niin ylpeä, että — — −

— Niin, mutta — — —

— Ja sen vuoksi luin minä koko Cooperin yksinäni, juuri näinä aikoina.
Mutta mitäs hauskaa se on noiden muiden kanssa, mokomain!

— Ei olekaan — sanoi Musta Kotka. — Maksaako siis vaivaa muuta kuin olla ylpeä?

— Ei—i, mutta minulle — − —

− Sinulleko! En minä ole sinulle ylpeä, mutta juuri siksi että sinä olet sinä, minä olen niin vihainen. En minä ikinäni voisi olla vihainen esimerkiksi Miehentappajalle.

He vaikenivat hetken. Sitten sanoi Haukansilmä:

Kuules, Antti, eiköhän me nyt ruveta hyviksi ystäviksi taas, vai?

— Ruvetaan pois!

Sitten antoivat he toisilleen kättä.

— Niin ilettävää on ollut näinä aikoina, — sanoi Haukansilmä — kun ei ole muita kuin sinä!

— Entäs sinä! sanoi Musta Kotka, hyvin ystävällisesti. Sitten kömpivät he taas vähän ylös rinnettä.

— Kuules, eiköhän me kuitenkin mennä takaisin sinne toisten luo, sanoi
Musta Kotka.

— Miksei, mennään vaan!

— Niin, katsos, eiväthän he sille tuhmuudelleen mitä voi.

Sitten kääntyivät he takaisin ja tapasivat koko valkeain ja punanahkain leirin häärimässä hauskasti vahtitulen ympärillä. Kahvi oli juotu loppuun; toiset olivat vähän alkaneet pelätä mihinkä ne päälliköt joutuivat.

Kun Haukansilmä ja Musta Kotka sitten tulivat yhdessä viidakosta nuotion ääreen, niin syntyi ensin iloinen hälinä; mutta sitten eivät soturit oikein tienneet, sopikohan punanahkain ja valkoihoisten oikeastaan istua näin rauhassa ja sekaisin yhdessä — ja he katselivat vähän huolissaan päällikköihinsä.

Mutta Musta Kotka astui heidän joukkoonsa nuotion luo:

— Niin, niin, pojat, nyt se loppui taas se ilo tällä kertaa. Minun mielestämme me punanahat voisimme nyt huutaa kolmikertaisen eläköön-huudon valkoihoisille, mutta etenkin Haukansilmälle, heidän uljaalle päällikölleen! Yks — kaks — kolme — eläköön!

— Valkeat miehet! huusi Haukansilmä, sen te tiedätte, ettei parempaa päällikköä kuin Musta Kotka ole, ja huutakaamme nyt eläköön Antti Bechille, sillä sitä parempaa poikaa ei ole koko kaupungissa.

— Eläköön — eläköö-öön!

Ja sitten marssi koko joukko pois metsästä hiljaisessa illanhohteessa pitkin rantaa ja pian kimalsivat soutavat airot viimeistä kertaa salmella, kun valkeat ja intiaanit palasivat rauhallisesti kotiin koulunkäyntiin ja läksyjen ääreen aarniometsän taistelujen ja iloisesti vietetyn loman jälkeen.

RAHAHUOLIA.

Pikku Tyyne nukkui isän ja äidin huoneessa. Pikku poju nukkui kehdossa äidin sängyn vieressä ja yölamppu paloi pesukaapilla.

Tyyne oli herännyt keskellä yötä; makuuhuone näytti silloin niin kummalliselta, aivan toisellaiselta kuin tavallisesti iltasella, — siellä oli aivan kuin uudessa maailmassa; niin hiljaista, eikä kuulunut melua kadulta; uudinten takana oli pilkkoisen pimeää ja isosta kamarista kuului selvään seinäkellon tikitys; makuuhuoneessa olivat huonekalutkin ja matto ja äidin ompelupöytä ihan pimeässä — kaikki nukkui. Poikain huoneesta kuului kahdenlaista kuorsausta, Pekka ja Riekko kuorsasivat kumpikin omalla tavallaan. Ja väliin lakkasi Riekko kuorsaamasta ja alkoi mutista ja hiljaa rupattaa unissaan — enimmäkseen oli tuo puhelu pientä äkeilyä: »Mene matkaasi!» tai: »Anna minun nyt olla rauhassa!» Muu sekaantui epäselvään mutinaan.

Kehto äidin sängyn vieressä liikkui vielä aivan hiljaa; pikku poju ei siis ollut nukkunut oikein hyvin, — mutta nyt se nukkui.

Tyyne oli herännyt joihinkin ääniin, joita nyt ei enää kuulunut, mutta joita hän tiesi kuulleensa; ja kun isä huokasi sängyssä ja sanoi:

— Niin, niin, muori paha, niin se on! niin älysi hän että isä ja äiti olivat olleet valveilla ja puhelleet keskenään ja että hän unissaan oli kuullut heidän äänensä.

— Mutta etkö sinä tosiaan luule, että sinä saat palkanlisäystä? sanoi äiti.

— Eihän sitä niin varmaan tiedä, sitä − —

− Näes, jos sinä saisit, niin pääsisimme tuosta velasta hyvinkin pian.

— Niin, sanoi isä, mutta niinkauan kun se on vain hyvänä toiveena, täytyy luonnollisesti sovitella varojen mukaan.

— Ja koettaa säästää kaikilta puolin.

— Muori paha, ei ole monta puolta kohta enää säästettävänä, se on selvä se.

— Sinusta, niin. Mutta voisimmehan me ehkä vielä vähän supistaa talousmenoja — — —

— Täytyyhän lasten toki saada ruokaa, se on selvä.

— Niin, mutta ehkäpä voisimme saada sen huokeammaksi.

Sitten oli vähän aikaa ihan hiljaista. Tyyne kuunteli korva vähän koholla pieluksesta — vain vähän koholla, niin että hän saattoi kuulla molemmilla korvilla tarvitsematta nousta ihan istualleen ja ilmaista olevansa hereillä. Äiti liikautti vielä jonkun kerran aivan hiljaa kehtoa. Ja oli hiiren hiljaista. Yölampun liekki tupsahti. Tyynestä tuntui vähitellen epämukavalta pitää päätään näin koholla ilman tukea. Kehto herkesi keinumasta.

— No niin, muori kulta, kyllähän sen lisäyksen saanee Jumalan avulla!

— Voi, eihän sitä nyt oikeastaan kovasti tarvittaisikaan. Voimmehan me hyvin säästää ne kruunut, jotka tarvitaan sen velan maksamiseen.

— Voi miten sinä olet suloinen, pikku muori! sanoi isä ja Tyyne näki isän halaavan äidin päätä ja suutelevan häntä.

Pikku Tyyne alkoi mietiskellä siinä maatessaan.

Hän ajatteli kuten reikää vaatteissa, oikein hirveää reikää mekossa tai sukassa. Reiässä oli lievenneet reunat, joten sitä oli hyvin vaikea korjata parsimalla; siihen täytyi saada alle paikka. Se reikä oli velka. Mutta kun saa paikan alle — paikan uudesta, vahvasta kankaasta, joka ommellaan nurealle puolelle ja jossa on leveät laidat, niin ei ole mitään hätää. Ja se paikka oli rahat. Jos äiti nyt voisi säästää jonkun äyrin aina joka päivällisverosta, niin säästyisi äyriä vähitellen niin paljon että voitaisiin paikata se reikä! Mutta verkkaanpa niitä äyriä säästyisi; etenkin kun pojat ovat niin nälkäisiä.

Tyyne ajatteli ajattelemistaan. Ja ajatteli vihdoin säästölipastaan, joka oli äidin laatikossa. Siinä oli kolme kruunua kaksikymmentä äyriä. Ja kahden viikon päästä oli jouluaatto, silloin hänellä olisi ehkä jo neljä kruunua ja hän voisi mennä kaupungille ostamaan joululahjoja. Neljä kruunua! Se oli monta, monta äyriä! Niin monta saadakseen täytyisi äidin säästää kauan ja monista päivällisaterioista! Monta perunaa, monta lautasellista keittoa! Lihasta ei varmaankaan maksanut vaivaa yrittääkään — pojathan hotkivat lihaa niin hirveästi.

Jospa ottaisi sen säästölippaan! ja antaisi isälle siihen velkaan. Ei, täytyy kaikessa tapauksessa kestää kunnes siinä on täysi määrä, neljä kruunua. Ja tietysti säästää myös — päivällisaterioista!

Tyyne nukkui ja näki unta suuresta reiästä, joka oli ruskeassa mekossa — siinä oli lievenneet reunat ja se oli hirveän vaikea korjata parsimalla — ja Riekko ja Pekka häärivät ympärillä ja repivät reikää yhä pahemmaksi, — hirvittävän pahaksi, joten siihen täytyi saada iso paikka! Tyyne ompeli ja ompeli ja nukkui ja näki unta — — —

Huomis-aamuna ja päivällä tultuaan kotiin koulusta oli Tyyne vähän hämillään, kun tiesi kuulleensa sellaisia salaisuuksia yöllä. Etenkin oli hän hämillään silloin kun Riekko ja Pekka iltapäivällä pyysivät äidiltä yhtä kruunua kumpikin otattaakseen itsestään valokuvat koululla.

— Ei, sanoi äiti, sellaiseen ei meillä ole varoja, pojukullat!

Mutta pojat pyysivät ja mankuivat yhä. Ja Tyyne istui äidin ompelupöydän ääressä — ihan vastapäätä äitiä — ja punastui yhä enemmän ja enemmän, ihan korviin asti; osaksi siksi, että tiesi mitä äiti tarkoitti sillä, ettei heillä ole varoja — sehän oli se velka — ja osaksi sentähden että hän paloi halusta nipistää poikia vähän käsivarresta ja iskeä heille silmää, jotta he herkeäisivät kiusaamasta äitiä noilla kruunuilla!

Mutta pojat eivät vain herenneet ja menivätpä viimein isänkin luo — sillä isältä he saisivat, tietysti!

Mutta kun pojat tulivat takaisin eteiseen konttorista varsin tyytyväisinä ja kruunut kourassaan — hui, Tyynestä olivat he kuin villipetoja: rapsivat ja ryöstävät, vievät rahat isän kukkarosta — yhä vain repivät sitä reikää! — silloin veti hän heidät luokseen erääseen eteisen nurkkaan ja kuiskasi:

— Tästä saatte kaksi kruunua minun säästölippaastani, viekää heti takaisin isälle ne rahat — heti — ja sanokaa, ettei niitä tarvita! Kuulitteko, hetipaikalla!

Ja nuo pojan tyhmeliinit ällistytti Tyynen tarmokas esiintyminen ja heidän täytyi pysähtyä kiireessäänkin. Siinä he töllöttivät uudet kruununrahat kourassaan ja lähtivät pian enempää aprikoimatta takaisin isän luo.

— Niitä rahoja ei enää tarvita!

Isä oli syvissä ajatuksissa työssään, katsahti heihin hajamielisenä ja otti rahat:

— Jaha — vai niin — hm — no, hyvästi vaan!

Päivät menivät ja Tyyne piti hyvin silmällä äidin säästämistä. Oi, kyllä hän huomasi sen helposti! Äiti, joka piti niin kovasti kahvista, ei nyt enää juonut iltapäiväkahvia. Eikä syönyt päivällisillä juuri mitään. Tyyne itsekään »ei mitenkään tahtonut enempää!» joten äiti usein huolissaan haastoi, että lapseltahan on mennyt ihan ruokahalu! — Mutta pojat, ne popsivat, mokomat kelvottomat! Tyynen sydäntä ihan vihlaisi joka kerta kun ne yhä vain kurottelivat lautasiaan ja huusivat:

— Enemmän!

Ja vihdoin tuntui hänestä ilkeältä heidän haarukkainsa kalinakin lautasella ja lusikan lupsahtelu heidän suussaan!

— Minusta näyttää Tyyne-mummu niin huonolta! sanoi isä. — Aivan hermostuneelta!

— Kyllä kai se on jotain kalvetustautia!

Mutta eikö mitä! Joutavia! — Kunhan eivät vain nuo pojat — — —! Eihän hän voinut puhua niille mitään siitä velasta — nehän olivat vanhempia kuin hän ja sitäpaitse poikia. Merkillisiä poikia! Ihan kumma etteivät ne koskaan huomaa tällaista! Ne vain hyppivät ja meluavat ja syövät ja lukevat läksynsä ja hiihtelevät!

Iltapäivillä istui Tyyne kotona äidin kanssa isossa kamarissa ja luki läksyjään. Hän suri kovin sitä että hänen nyt oli tuiki mahdoton säästää jouluksi neljää kruunua, kun oli antanut pojille nuo kaksi. — Ja sitten eräänä päivänä tuli äiti kertomaan hänelle, että Lauri-eno oli antanut hänelle 100 kruunua kumminlahjaksi ja pannut ne pankkiin, jossa ne nyt yhä ovat!

Tyynen päätä ihan huimasi! 100 kruunua!

— Niin, sanoi äiti, ja nyt se on jo paljon enemmänkin, sillä rahat lisääntyvät pankissa.

— Missä se pankki on, äiti?

— Tiedäthän sinä sen suuren talon siellä Kirkkokadun varrella, sen jossa Kristensen on iltapäivillä? Se on pankki.

Ja äiti kertoi hänelle, mikä pankki on ja miten ihmiset hoitavat rahojaan.

Huomenna oli lauantai ja silloin pääsivät he koulusta jo k:lo 12. Ja Tyyne tuumiskeli tuumiskelemistaan miten hän saisi Sohvi Kristensenin lähtemään kanssaan pankkiin — Sohvin isähän on siellä, joten asia kävisi siten mukavimmin — — —! Viimein tuumi hän, että on parasta kertoa Sohville koko asia; Sohvi on hänen paras ystävänsä ja ymmärtää kyllä sellaiset asiat!

Kello 12 lähtivät he yhdessä alas Tullikatua ja poikkesivat ylös Kirkkokadulle. Kadulta pankkiin oli ovi niin raskas ja jäykkä, että pikkutyttöjen täytyi ponnistella kaikin voimin ennenkuin saivat sen auki. Ja pankissa oli pitkä, suuri huone, jossa oli paljon ihmisiä ja perällä oli lasikaappeja rivissä. Ja lasikaapeissa oli luukkuja ja luukuilla seisoi pankkiherroja asiapaperien ja isojen rahatukkujen ääressä.

Sohvi pääsi sen luukun luo, jonka takana hänen isänsä oli; isällä oli hirmuisen kiire ja Tyyne lyykisti sievästi.

— Päivää, pikku ystäväni! Mitä sinulla on sanomista?

— Niin, hyvää päivää, ja sitähän minä tulin kysymään, saisinko minä takaisin ne sata kruunua, jotka Lauri-eno pani minulle pankkiin kummin lahjaksi. Niin, nythän niitä on enemmänkin kuin sata kruunua, kun rahat ovat lisääntyneet!

Sohvin isän täytyi puhella vähän erään vieraan herran kanssa ja sitten kääntyi hän Tyynen puoleen kiireissään:

— Minulla on niin kiire nyt! Mutta jos tahdot saada rahasi, niin pitää sinun tuoda se kirja, johon
ne on merkitty ja joka on sinun isälläsi. Hyvästi, typykät!

Tyyne lyykisti ja he läksivät.

Kadulla kotimatkalla — ja matka oli kovin pitkä — tuumiskelivat Sohvi ja Tyyne, miten he nyt tästä pulmasta selviäisivät. Sillä ymmärsihän Sohvikin, että koska nyt kerran aiotaan antaa nuo sata kruunua isälle jouluaattona lahjana velan maksamiseksi, niin ei Tyynen tietysti sovi pyytää sitä kirjaa isältä, jonka tallessa se on. Mutta entäs äidiltä? Ee-ei mitenkään, se kertoo isälle kaikki, siitä oli Tyyne varma ja siksi olisi parasta olla viisas ja hankkia itse se kirja!

Iltapäivällä pyyteli Tyyne sitä äidiltään nähdäkseen. Miksei, se on isän kaapissa, kyllä Tyyne saa sitä joskus katsella. — Ja äiti kertoi, mitä kaikkea hauskaa ja hyvää pikku Tyyne voi saada niillä rahoilla sitten kun tulee suureksi; silloin ovat rahat lisääntyneet paljon yli sadasta — ehkäpä viiteen, kuuteen sataan kruunuun.

Mutta Tyyne vähätteli nyt hauskuuksista ja aneli äidiltään saada nähdä sitä kirjaa kunnes äiti vei hänet mukanaan konttoriin. Ja sitten sai Tyyne nähdä sen pienen kirjan; se oli sininen ja se oli kaapissa, klahvissa kaapin ulko-osassa, joka ei ollut lukossa.

Tuli sunnuntai. Ja kun isä ja äiti olivat iltapäivällä ulkona kävelemässä, pujahti Tyyne konttoriin, sai klahvin auki ja — kirjan käteensä! Hän piilotti sen norjalaisen lukukirjansa väliin viedäkseen sen mukaansa huomenna koululle. Silloin oli viimeinen koulupäivä; tiistaina päästettäisiin heidät joululomalle ja keskiviikkona oli jouluaatto.

Sata kruunua, mikä summa, ja enemmänkin! Ja sitä paitse ne kaksi kruunua säästölippaasta; sillä lippaassa oli yhä ne kaksi kruunua ja yhä lisäksi kymmenen äyriä. Mutta kai hän nyt sentään voi noilla kymmenellä äyrillä ostaa joululahjoja Pekalle ja Riekolle!

Koko päivän Tyyne mietiskeli millä tavoin hän paraiten voisi antaa nuo rahat isälle ja äidille. Oli tosiaan vähän kiusallista se että hänen täytyisi kertoa heille kuulleensa, mitä he olivat puhuneet silloin yöllä! Mutta olkoon! Oi miten Tyyne oli iloinen. Illalla, kun hän jo oli asettunut levolle, loikoi hän siinä valveillaan ja tahtoi valvoa niin kauan kunnes isä ja äiti tulisivat huoneeseen — kuullakseen heidän puhuvan siitä velasta; ja sitten tietää, että hänellä on paikka siihen reikään!

Mutta hän nukkui ennenkun isä ja äiti tulivat

Koulusta juoksi hän seuraavana päivänä suoraapäätä pankkiin. Tällä kertaa oli hän yksin. Hänhän tiesi tien. Ja hän meni suoraan Sohvi Kristensenin isän luo.

— Saisinkohan minä nyt ne rahat?

Kristensen otti kirjan, katseli ensin vähän siihen ja sitten Tyyneen.
Tuumiskeli vähän ja sanoi viimein:

— Niin, Tyyne kulta, tulehan uudestaan huomenna — katsos, se vie vähän aikaa! Sitten sen selvitämme!

Tyyne vähän ällistyi, kun hänen täytyi odottaa huomiseen. Mutta voihan hän käydä pankissa huomenna aamupäivällä, kun hänen kaikessa tapauksessa on tultava kaupungille ostamaan lahjoja pojille. Ja huomennahan on lomaa.

Iltapäivällä tuli herra Kristensen isän luo konttoriin.

Herra Kristensen toivotti iloista joulua. Ja sitten kertoi hän, että pikku Tyyne oli käynyt hänen luonaan Lauri-enon pankkikirja mukanaan. Ja hän oli kysynyt tyttäreltään Sohvilta, mikä sillä Tyynellä oikein oli mielessä. Ja Sohvi oli viimein kertonut koko asian. Tyyne oli ollut eräänä yönä valveilla ja tahtoi nyt maksaa isän velan.

Kun isä lähti saattamaan herra Kristensenia eteiseen, seisoskelivat he vähän aikaa siinä ovella.

Ja heillä oli kummallakin vedet silmissä.

− Hyvästi! sanoi isä, ja iloista joulua!

— Iloista joulua teille ja teikäläisille! vastasi Kristensen ja lähti.

Kello yksitoista aamupäivällä huomenna seisoi pikku Tyyne Kristensenin luukun luona.

— Hyvää päivää, pikku ystäväni. Sinä kai tulit nyt ottamaan niitä rahojasi, vai?

— Nii—in! sanoi Tyyne. Hän alkoi jo vähän pelätä, että Kristensen ei ehkä anna tai että hänen täytyy ehkä taas odottaa.

— Kas niin, tässä ne nyt ovat. Ja kirja myös!

Kristensen antoi hänelle kirjan ja suuren, punaisen setelin. Setelissä oli suurilla numeroilla: »100». Tyyne ei ollut ikinä nähnyt sellaista seteliä.

— Kyllä niitä on jonkun verran enemmänkin, kuten sanoit; mutta niitä emme voi antaa tänään.

Ei, mitäs niistä, Tyyne oli muutenkin iloinen, hirmuisen iloinen hän oli.

— Ja kuules, jatkoi Kristensen ottaen esiin pienen paketin — minulla on vielä pienoinen joululahja sinulle. Mutta älä nyt vain avaa pakettia ennenkun huomis-iltana joulupuun luona!

Tyyne lyykisti ja sanoi tuhannet kiitokset, eikä ilosta tiennyt oikein mitä sanoa.

Sitten hän meni. Ja kotimatkalla pujahti hän leipuri Mölhauseniin ja osti kaksi pientä sokeriporsasta pojille. Ja sitten juoksi hän kotiin puristaen sitä pankkikirjaa ja seteliä rintaansa vasten, ja ne sokeriporsaat ja Kristensenin pieni paketti olivat hänellä hameentaskussa. Hän oli niin iloinen, että tuskin huomasikaan matkan pituutta, koko matkan hän juoksi.

Ja sitten tuli se jouluaattoilta.

Äiti koristeli joulukuusen. Isä istui konttorissa iltapäivällä ja lasten täytyi pysyä ruokasalissa kello kuuteen. Silloin oli ilo alkava. He olivat lähettäneet pienet pakettinsa äidille, joka ne järjesti kuusen juurelle. Tyyne oli käärinyt pankkikirjan setelineen sekä nuo säästölippaan kaksi kruunua valkeaan paperiin ja kirjoittanut päälle niin kauniisti kuin suinkin voi: »Äidille ja isälle Tyyneltä.»

Pojat asettelivat kouluvalokuviaan puitteisiin, jotka he niitä varten olivat ostaneet. Ne olivat heidän lahjansa isälle ja äidille. Mutta puitteita oli hurjan vaikea saada sopimaan ja sitten he menivät isän luo pyytämään apua.

— Mutta pienet, kiltit pojukullat, ettehän te olleetkaan valokuvaajassa? sanoi isä. — Minähän sain rahat takaisin.

— Niin, mutta Tyyne — — —

− Tyyne?

— Niin, sehän se — — — antoi meille rahat säästölippaastaan ja sanoi — että meidän pitää antaa takaisin sinulle ne mitkä sinä annoit meille.

Pojat olivat nyt häpeissään, he eivät tulleet tätä asiaa ennen ajatelleeksikaan. Mutta isä auttoi heitä ja asetti puitteet paikoilleen eikä sanonut mitään. Kun hän oli tuon tehtävän suorittanut, otti hän kukkarostaan kaksi kruunua ja sanoi:

— Kuulkaas nyt, pojat, antakaa nyt Tyynelle paitse niitä toisia lahjojanne myös kumpikin nämä kruununne, ja kuulkaa vielä, että Tyyne on hyvin herttainen pikku tyttö kulta. Ja muistakaa nyt se aina ja olkaa hyvin kilttiä ja hyviä siskollenne, älkääkä kiusatko häntä enää koskaan älkääkä olko pahoja hänelle. Sillä hän on kiltimpi kuin yksikään meistä muista.

Pojat lupasivat oikein juhlallisesti — ja tosissa aikeissa he olivatkin; se on varma. Ja sitten he lähtivät

Salinkello löi kuusi — ja molemmat ovet lensivät auki. Isä, Tyyne, Riekko ja Pekka tulivat sisään, palvelijatar tuli keittiöstä ja äiti otti heitä vastaan suuren, ihanan, kynttilöitä kimaltavan joulupuun luona.

Sitten jaettiin vähän ajan kuluttua lahjat. Kukin toi omat antimensa ja jakeli.

Kun Tyyne toi valkean paperipakettinsa isälle ja äidille, sanoi isä:

— No mutta mitähän tässä nyt on?

Hitaasti avasi hän paketin. Äiti seisoi vierensä ja taputteli Tyynen päätä.

— Pankkikirja? Kaksi kruunua? — Sata kruunua! Mutta Tyyne mummu, miten ihmeessä sinä olet tämmöistä keksinyt! — sanoi isä; ja sitten kääntyi hän äidin puoleen ja jatkoi: — Eikös tämä nyt ole mainiota, nythän me saimme rahaa Tyyneltä, jotta voimme maksaa sen koko velan!

Äiti vähän itkeskeli ja isä nosti Tyynen syliinsä ja suuteli häntä, mutta ei virkkanut mitään; sillä hänellä oli kyyneleet lähellä.

— Niin, pikku Tyyne kulta, sanoi äiti viimein, nyt me, isä ja minä olemme niin iloisia ettet arvaa. Sillä nyt saa isä uudelta vuodelta suuren palkanlisäyksen ja velka tulee maksetuksi ja me tulemme niin onnellisiksi koko joukko!

Sitten sai Tyyne lahjan isältä ja äidiltä, — ja se oli mahdottoman iso nukke, joka osasi sanoa »pappa» ja »mamma», kun puristi vain sen vatsaa; ja sillä oli silkkinen mekko ja suuret, kauniit siniset silmät.

Ja pojilta sai hän kummaltakin suklaakuvan ja vielä kruunun rahaakin.

Mutta lopuksi avasi isä Tyynelle Kristensenin paketin. Siinä oli pieni lipas; ja lippaassa oli kaulaketju; ja ketjujen päässä oli pieni kultainen sydän, hienoa, puhdasta kultaa.

* * * * *

Kaikkein ihmeellisintä oli, että Lauri-enon antamat sata kruunua monen vuoden päästä, kun Tyyne oli jo tullut suureksi, olivat yhä pankissa vain. Ja ne olivat lisääntyneet kuuteen sataan kruunuun. Ja vähän enempäänkin.

UNTUVANIEKKA.

1. Untuvaniekka ja lokki.

Kun poika ensi kerran pääsee isän ja aikuisten kanssa kalaretkelle Lofoteille tai Ruijaan, sanotaan häntä ruijalaiseen tapaan untuvaniekaksi. Tuo nimi johtuu lokin poikasesta, jota kalastajat sanovat untuvaniekaksi siihen aikaan, kun se vielä on nuori, pitkäkoipinen ja arka ja istuu vain rannan karilla ja piipottaa eikä uskalla lähteä lentoon täysikasvuisten kanssa yli meren ja yli kaukaisten tunturien.

Lisä- ja pilkkanimetkin tavallisesti johdetaan niistä olennoista tai esineistä, joiden kanssa ollaan tekemisissä. Maan muokkaajat kai sanoisivat tuollaista pientä poikaa kukonpojaksi tai mullikaksi tai varsaksi. Mutta noilla pohjolan kalamiehillä, niillähän ei ole juuri paljon muita kotieläimiä kuin lokki, — lokki joka huutaa ja vinkuu heidän korvissaan koko heidän vaivaloisen elämänsä ajan.

Kalastaja ja lokki ovat hyviä ystäviä. Kyllähän tosin usein kovastikin harmittanee, kun veneessä maatessaan läpi yön kuulee korvissaan tuon ijänikuisen kirkumisen, etenkin kun kalakin syö koukkua vain etenkehtaan. Mutta useinpa voi olla oikein ihanaa katsella miten nuo suuret, valkeat linnut väikkyvät taivaan alla verkkaisin siivenvedoin kirkkaina, aurinkoisina kesä-öinä ja kuvastuvat meren kalvoon, — nuo lumivalkoiset, pehmoiset untuvakuvut ja supussa lentäessä lepäävät jalat ja päät, jotka viisaina ja valppaasti pälyvät alas kalaa tai pikku eläimiä tavoitellakseen. Monasti voi niitä katsellessa tulla niin rauhalliseksi ja ruveta ajattelemaan pelkkää hyvää, kun on yksin suurella merellä ja ehkä vähän alakuloinenkin — melkein kuten vienoa soittoa tai laulua kuullessa!

Hyödyllinen on lokki tavallaan, vaikkei se juuri kelpaakaan ruuaksi. Sen lihalla on näet traanin maku, mikä johtuu siitä, että se elää pelkästään kalalla. Se on kalastajan ilmanennustaja: jos lokki lentää matalalla ja levottomasti harhaillen, niin reivaa viisas purrenkulettaja ajoissa purjeensa, sillä nyt ei ole myrsky kaukana. Ja paraat sanantuojat ja hälyyttäjät maalla-olijoille silloin kun silliparvi tai turska yhtäkkiä nousee vuonoon, ovat lokit, jotka isoina liutoina lentelevät niiden kohdalla.

— Vaikkei tuo nimi »untuvaniekka» olekaan erittäin kunnioittava, yhtä vähän kuin jos poikaa sanottaisiin kukonpojaksi tai mullikaksi, niin tietää poika siitä kuitenkin, että hän pian pääsee toiveittensa ihanimpaan määrään: kalaretkelle toisten kanssa. Ja eihän nimi miestä pilaa, sanoo sananlasku.

Koko pitkän kasvuaikansa, monena vuonna joulun seutuvilla on pikkupoika saanut käydä venevajassa katsomassa miten isä ja vanhemmat veljet siellä ovat laitelleet kuntoon viislaitaa kalaretkeä varten, jolle lähtään uudelta vuodelta. Kaipaus on katselijassa sitä mukaa kasvanut vuosi vuodelta. Kaipaus piilee siellä vajassa ja se tulee sydämeen tuosta tutusta tervanhajusta pohjalautoja tervattaessa, se helskyy vasaran naputuksessa ja kirveen kalskeessa, kimahtaa ja hohtaa keltaisessa ja vihreässä värissä, jolla joka vuosi uusitaan pursi päältäpäin; — niin, kaipaus, kaipaus on herännyt ja se kasvaa yhäti ahkeran työn edistyessä tuolla venevajassa, jossa traanilyhdyt valaisevat hikipunaisia kouria ja ahavoituneita kasvoja, kalskeessa ja paukkeessa, touvien ja tervan parissa, talvimyrskyn ulvoessa vajan katossa ja viheltäessä hatarain seinäin raoissa. Ulkona on yö ja pimeys koko pitkän, auringottoman päivän, myrskyn riehuessa pikipimeydessä merellä. Kirpeästi tahtoo paleltaa nenännipukkaa, korvanlehtiä ja sormia, kun ei vielä kelpaa apumieheksi toisten puuhiin. Mutta pikkupoika ei vain lähde vajasta päivän pitkään, hän saa ehkä joskus pidellä kirveshamaraa, kun nauloja kotkataan, tahi päättää muiden kanssa touvia; uskollisesti pitää hän päänsä ja lähtee muiden kanssa tupaan syömään ja taas murkinalevon jälkeen takaisin miesten kanssa vajaan. Sillä tuolta vajasta lehahtaa tuoksu merimatkoista ja vieraista maista, kalaretkistä ja purjehduksesta myrskyssä, kaikkinaisista ponnistuksista ja vaaroista. Sieltä lemahtaa suurten seikkailujen ilma, joka kiihoittaa kaipausta niin että usein öillä oikein vedet tulee silmiin, kun johtuu mieleen, että vielä on vuosia ja päiviä ennenkuin pääsee untuvaniekaksi! Ja omasta mielestään olisi hän nyt jo ihan kelvollinen retkelle lähtemään — niin monena talvipäivänä on hän seisoskellut venevajassa ja katsellut työn kulkua ja hän tuntee viislaidassa joka laudan ja naulan, joka touvin ja joka touvinpään sekä myös mitä niillä tehdään. Nuo tiedot on hän vähitellen kyselemällä saanut. Ja vasarain ja värisutien heiluessa ahkerimmillaan, tarinoivat miehet keskenään usein paljon juttuja vaarallisista purjematkoista, haaksirikoista ja pelastumisista, kovista ajoista ja hyvistä saaliista, jotka täyttävät purren laitoja myöten kalalla ja silkoilla kruunuilla! Ja poika seisoo ja kuuntelee ja mieli kiitää kerrotuissa niin että veri kiehuu suonissa tarinan kauhun ja ilon vuorotellessa. Suuri, autio merenulappa vyöryttelee tuolla vajassa aaltojaan hänen ympärillään kuohuen, pärskyen; puskupäät vaanivat häntä tunturipoukamissa — mutta hän tuntee hyvin nuo puskupäät ja niiden häijyt, kavalat kujeet ja tietää temput, miten niitä purjehtiessa ja perää pitäessä vältetään — muistaa ne viimeisessä silmänräpäyksessä, kuohuvalla aallonharjalla — ja suinpäin jälleen syvyyteen ja aallon notkon kitaan, vankkana ruorissa, valppaana hoitaen purjeita ja kuuttua — — — Taru vaikenee, vasarat paukuttavat purren saumaa ja siinä hän onkin taas viluissaan ja kaivaten ahtaassa, traanikäryisessä venevajassa. — Niin, omasta mielestään on hän jo ihan täysoppinut.

Mutta aina kun hän moista virkkaa, vastataan vain, että hän on liian nuori vielä ja että meri ei ole lasten lelu ja että jonkun täytyy olla kotona äidin ja lastenkin luona noina pitkinä kuukausina, jolloin äiti on yksin eikä ole muita aikuisia kotona.

Mutta vihdoin lyö hänenkin onnensa hetki ja eräänä päivänä sanoo isä, että tänä vuonna pääsee poika mukaan Lofotin retkelle.

Venyypä silloin ehkä suu ihan korviin saakka! Ja äidille tulee kiire ommella tamineita tälle uudelle »untuvaniekalle»; enimmäkseen käänneltänee isän ja veikkojen vaatteita ja ommeltanee pojun asuksi; mutta pulska hänestä tulee näinkin, kun saa aikuisten vaatteet ja pitkät, polvien yläpuolelle reisiin ulottuvat varsisaappaat.

Mutta kummallista: nyt kun tosimatka on edessä, tulee joskus keskellä riemua ja ajatellessa purjehdusta, venettä ja monivaiheisia säitä ja merta ja tuota pohjatonta meren kuilua ihan ohuiden pohjalautain alla, aivan kuin tuskan ja kauhun tunne poveen. Senpä tuntenee »untuvaniekka» lokinpoikakin rannan kareilla istuessaan ennenkuin se levittää siipensä, — sydän kummallisesti pamppaillen, vaikkakin tietää varmaan, että siivet kantavat, — yli meren ja kaukaisten tunturienkin.

2. Untuvaniekka kaupungissa.

Kun on viikon aika odoteltu suotuisaa tuulta, lasketellaan vihdoin aukealle kotoiselta venevajalta. Äiti seisoo rannalla pienokaiset ympärillään ja pienin sylissä ja ehkäpä salaa pyyhkäisee poskeltaan kyyneleenkin kädenselällä. Neljännen poikansa hän nyt lähettää pois, isän viislaitaisella; Jumala tietää, saako hän hänet enää takaisin, — hänet ja nuo muutkaan! Hänen vanhin poikansa jäi sille tielleen toisena matkavuonna kovassa myrskyssä Ruijan perukoilla, ja meri on aina sama pohjaton kuilu — yhtä ammottava ja ahnas tänä kuin viimekin vuonna, talvesta talveen, keväästä kevääseen. Mutta minkäs sille mahtaa — ja yhä kauemmaksi ja kauemmaksi lipuu viislaita vuonosta suurin, pullistunein raakapurjein herkässä tuulessa; viimein erottaa äiti vain mastonhuipun ja punaisen viirin niemen kären takaa lepattavan — sinne ne katosivat.

Viislaitaisessa aivan perällä kajutan luona istuu untuvaniekka isän kanssa ja natustelee äidin antamaa jäähyväiskakkua, johon on sivelty siirappia päälle. Äiti ja kotituvat ovat kadonneet niemen taa ja untuvapoika pureksii ja nielee, nielee sekä kakunmurut että itkut istuessaan siinä ja katsoessaan taakseen kohti karuja kallioita, jotka peittivät viimeisenkin äidin liinan vilauksen.

Mutta nyt ovat he saapuneet vuonon ulapalle ja pian tulee muuta ajattelemista kuin koti-ikävä ja siirappikakut. Hienoon pohjoisviimaan heittäikse pursi purren jälkeen viljellyiltä paikoilta pitkin vuonon rantaa. Kaikki vuonolaisethan ovat odottaneet tätä suotuisaa tuulta, valmiina ovat kaikki kalastajat olleet toista viikkoa ja sikäli kun edetään merelle päin, liittyy pursi toisensa jälkeen matkueeseen; viima paisuu, purjeita lisätään ja niin riennetään ajellen kilpaa naapuriveneiden kanssa, jotka tulevat pitkässä jonossa pullistunein emäpurjein ja vaahtoavin, vankoin keuloin.

— Taitaapa jäädä Olli Sörstrand jälelle, vaikka sillä onkin uusi vene! sanoo isä vilaisten taakseen vaaleankeltaiseen veneeseen, joka ensimäisenä tulee heidän jälestään hohtavan uusin purjein ja välkkyvin tervatuin keuloin.

— Noo-o, tuumii vanhin poika tähystellen tuntijan silmällä, — ei se vielä ole päässyt täyteen tuuleenkaan!

Mutta untuvaniekka on varma siitä, että olkoonpa Olli Sörstrandilla jos miten uusi viislaita, — ei se nyt isän ohi vain pääse!

Ja untuvaniekka on oikeassa. Isä ehtii kaikkein ensimäisenä vuonon suulle ja Olli Sörstrandin uusi vene jää kauas jälelle toisten joukkoon pienenä pilkkuna paistamaan.

Vuonosta päästyä joutuvat he itse merenulapan laineisiin, — mahtaviin, pauhaaviin hyrskyihin, jotka valtavina vesi- ja vaahtomäkinä jysähtelevät veneen kylkiin. Nuoren untuvapoikasen selkäpiitä vähän karmii ja nenän nipukkakin hieman vaalenee, mutta hän ei saa sitä näyttää, — hänhän ei tahdo olla tietävinäänkään että hän pelkää, se on selvä, vaikka hän puristaakin veneen laidoista kiinni pysyäkseen niin että sorminivelet vaikenevat. Nyt lasketellaan täysin purjein pitkin suurta, suoraa höyrylaivareittiä, jonne vilaukselta silloin tällöin näkyy jäämeri avautuvan äärettömänä ja harmaana ulappana kuohukiehuvien ulkokarien välistä. Tuolla kaukana keulan edessä salmessa tupruaa vielä sen höyrylaivan musta sauhu, joka meni tästä tunti sitten ohi, ja jokaisesta sisämaahan tunkevasta vuonosta, mikä näkyy ohi kiitäessä, pujotteleikse merelle päin laivue toisensa jälkeen, viislaitoja ja kahdekshankoja pitkinä jonoina, jotka kaikki ovat matkalla Lofoteille. Ne pysytteleivät ryhmissä kotivuonottain ja kotirannottain, ja untuvaniekka istuu isän kanssa perällä ja ihmettelee miten maailma onkin suuri ja miten viisas isä hänellä on, kun se tuntee melkein jokaisen merelle pyrkivän veneen ja sanoo, mikä sen ja sen veneen omistajan nimi on!

Päivä on tähän talviaikaan kovin lyhyt, ja pian painuvat salmet ja purjehtijat ja vuononsuut ja merenaava, tuvat ja tunturit pilkkoiseen pimeyteen. Mutta varmasti ja vakaasti ohjataan eteenpäin ja isä istuu ruorissa ja katseensa on niin tuima että luulisi sen vaikka millaisten synkeyksien pohjiin tunkevan.

— Niin, niin, kyllä tässä on vielä aina vähin oppimista ennenkun pystyy täysin kokeneeksi purren kulettajaksi, ajattelee untuvaniekka ennenkuin vaipuu uneen lämpöisessä kajuutassa aaltojen loiskiessa aivan korvan juuressa, päänaluisen ja venheen pohjan alla.

Huomisaamuna hänet isä herättää:

— No, tuletko ulos, poika, katsomaan kaupunkia!

Ihka uusi maailma nousee nyt hohtaen näkyviin aamusarasteessa: kaukaisia, huipukkaita tuntureita lumihohteisin kiirein, taivasta tapaavia; niiden juurella ja välissä sininen, aukea vuono, ja notkon pohjalla, joka on kuin suuri summaton pata tai, ympyriäinen allas puolillaan merivettä, on kaukalossa luminen, matalakumpuinen saari kuten aalloilla lepäilevä lokki tai joku muu merilintu. Mutta tuolla saaren etelänokassa höyryää ja tupruaa ilmassa harmaanruskeaa savua ja vilkkuu mustia mastoviiriä ja savutorvia, punaisia talon kattoja ja lipputankoja ja kirkon huippuja sekaisena vilinänä kuten lehdetön koivikkoviita. Pitkiä, mustia kivisulkuja ja paalusiltoja ulottuu rannalta siniselle salmelle päin, joka välkkyy kirkkaana auringon valossa. Kaupungissa tietystikin on venetalaita ja kaikki nuo suuret rakennukset tuolla ovat kai juuri jonkinlaisia venevajoja tai venehuoneita. Kai niillä täytyy olla ne noin isot, jotta niihen sopisivat kuivamaan ja säilöön kaikki nuo suuret merialukset ja höyrylaivat, ja jotta vielä jäisi sijaa korjaajille ja maalaajillekin! tuumii untuvaniekka.

Kaupunkia lähestyttiin paremminkin salmessa juoksevan virran avulla kuin tuulen voimalla, joka nyt henkäili niin heikosti että tuskin enää purje veti. Ja isä näytti untuvaniekalle möljiä ja laitureita — ne olivat niitä venetalaita — ja rantamakasiineja ja laivatelakkoja, joita hän oli luullut venevajoiksi, ja selitteli mitä niillä milläkin tehdään. Pian liukuivat he möljän kären ohitse ja pujottautuivat laivain ja veneiden sekavaan parveen, joita siinä oli ankkurissa koko laivasto, — korvia särkevään lastauksen ja lossauksen räminään, kettinkien kolinaan ja kitinään, ja väkeä vilisi pursissa ja niiden ympärillä niinkuin muurahaisia tahi kuten kärpäsiä lehmänlanta-kasalla, ja ne huusivat ja hihkuivat kaikki ja hissasivat ja nostivat ja häärivät kuin hengen hädässä!

— Mikä hätä niillä on?

— Oo, sellaista se on meno kaupungin haminassa joka päivä, poika. Niitä kun on niin paljon yhdessä ja työssä yhtaikaa, niin nousee hälinä ja vilinä suurempi kuin mihin olet tottunut siellä kotipuolella!

Paljon vastusta ja puuhaa oli ennenkun viislaita saatiin hyvään turvaan ankkuriin toisten pursien rinnalle, jotka olivat pistäytyneet kaupunkiin matkalla Lofoteille — hankkiakseen muonaa ja kalastusvehkeitä. Mutta pahoin harmitti untuvaniekkaa, — vaikka täällä muuten olikin paljon hauskaa ja merkillistä katselemista, — se, että nuo kaupunkilaiset, jotka auttoivat heitä veto- ja pollaritouvia kiinnittäessä, ja muut vieraat venekuntalaiset niin vähän piittasivat isän sanoista. Haukkuipa pari heistä isää moukaksi ja »totkuksikin» vasten naamaa. Ja kun isä suuttui ja antoi heille takaisin ansion mukaan sekä haukkumasanoja että järkeä, niin ne vaan seisoivat kädet puuskassa ja nauroivat niin että makasiinin seinät kajahtelivat!

— Mutta sellaisia kai ne nyt ovat aina ne kaupunkilaiset — − −

Viimeinkin iltapäivällä saivat he aluksensa paikoilleen ja sousivat pikkuveneellä maihin, kaksitellen, — untuvaniekka ensin isän kanssa. Ja laiturilta, jossa väkeä äärettömästi tunkeili ja jossa oli hurjan vaikea astua askeltakaan työntörattaiden ja hevosten ja »pois tieltä» huutavain miesten vuoksi, pujottautuivat he makasiinien välitse leveälle kadulle, missä oli vähän väljempää, vaikka sekin oli täynnä väkeä ja hevosia. Kylki kylessä oli taloja pitkissä riveissä kahden puolen ja ylimmäisissä akkunoissa kekotti hienoja kukkasia valkoisten uutimien takana ja alimmaisissa oli suurien, komeiden lasiruutujen takana paljon jos jonkinlaisia kiiltäviä tavaroita. Väkeä meni sisään ja tuli ulos ovista, joissa oli kellot, ja sisällä näkyi väkeä aina olevan ihan huone täynnä. Isä kuletti untuvaniekkaa kiireesti katua pitkin — ihan liian kiireesti — avoimelle paikalle, jonka keskellä oli kirkko, yksinäisenä ja erillään muista rakennuksista, korkea kuin tunturi ja heiluva messinkiviiri huipussa. Sitten jälleen uudelle kadulle, entistä suuremmalle; niin pitkälle, ettei toista päätä näkynyt. Sitten oli isän mentävä jonkin kauppiaan luo ja untuvaniekka jäi yksin kadulle.

Niin, kylläpä oli kaupungissa katselemista! Ihan alkoi untuvaniekan rintaa ahdistaa: kunpa hän nyt vain ehtisi katsella kaikkea ennenkun he taas lähtevät merelle! Hän alkoi katsella heti ja rupesi tarkastelemaan puodin akkunoita. Talossa, johon isä oli mennyt, oli alaalla neljä suurta, kiiltävää akkunaruutua. Oven päälle oli kirjoitettu mahdottoman suurilla kirjaimilla — untuvaniekka töllötteli tuota isoa laattaa ja sai ensin tavatuksi sanan: »Hilmar». Hilmar siinä luki — ja sepäs oli kummallista, sillä sehän oli juuri hänen oma nimensä. Mutta sitten jälestä luki muuta, siinä oli »Lehne» ja se ei soveltunut untuvaniekkaan, sillä hänen nimensähän oli Hilmar Juhananpoika Kalfjordbotten. Lehne!? merkillisiä nimiä noilla kaupunkilaisilla! Kyllähän untuvaniekka jo ennestään tiesi yhden miehen, jonka nimi oli Petter Dass — mutta sehän oli pappi ja sen nimihän oli siinä lukukirjassa kotona!

Hän kulki akkunan luota toisen ääreen; joissakuissa akkunoissa oli kaikellaista ruokatavaraa, suuria vihreitä marjoja tertuissa, omenoita, sekä tavallisia että ihan keltaisia ja pyöreitä, jollaisia untuvapoika ei ollut ikinä nähnyt; — isoja ja pieniä rasioita ja tötteröitä, joissa oli koreat paperit Akkunan pielissä riippui ammuttuja metsäkanoja ja jäniksiä, joiden haavoista tipahteli verta. Toisissa akkunoissa oli vaatteita, hattuja, turkkia ja jos jotain. Ja sitten tuli hän sellaisen akkunan luo, jossa oli paljaita kirjoja, vieri vieressään, niin että untuvaniekka ihan ihmetteli, kukapa nuo kaikki jaksaa lukea! Ja ihmisten ja eläinten kuvia riippui kirjojen yläpuolella ja alla oli nimet, joita hän koetteli lukea.

Kun hän siinä seisoi tavailemassa, kuuli hän takaansa kovaa hälinää, huutoja ja kirkunaa, ja samassa kun hän kääntyi, paukahti lumipallo hänen takapuoleensa niin että oikein kirveli nahkaa. Iso parvi poikia oli siinä, kaikki kauneissa vaatteissa ja kirjat kainalossa, josta hän päätteli, että ne tulivat koulusta. Kun yksi pallo oli osunut hyvin, halutti heitä kai koetella uudestaan — ja vielä kerran ja taas, ja taas! Untuvaniekkaan ihan sateli lumipalloja, huutoja ja pilkkasanoja, ja hän alkoi itkeä täyttä kurkkua ja pyysi että he antaisivat hänen olla rauhassa! Mutta silloinkos ne vasta rähähtivät nauramaan! Ne huusivat kuin lintuvuoren pelätetyt asujamet, ja lumipallot yhä vain paukkuivat kirvelien joka paikkaa untuvaniekan ruumis-rukkaa.

Silloin lähti hän käpälämäkeen ihan hurjana pelosta, ei älynnyt, että juoksi väärälle taholle. Kunpa löytäisi vain sen talon, jonne isä meni — juoksi minkä raskailta merisaappailta pääsi — alamäkeen, katua pitkin, ohi ihmisten ja hevosten ja aina vaan tuo poikaparvi kintereillään. Viimein hän kompastui, lensi nenälleen ja jäi siihen; jälestä pojat tuuppien kuin pukit, hänen ylitseen, hänen päälleen, ja hän oli ihan hengen hädässä ja päästi sellaisen hätähuudon, kirkunan ja kiljunan että väki kadulla ihan seisattui. Komea mies, jolla oli kultanauha hatussa, tuli keskelle temmeltävää poikalaumaa mikä haihtui silmänräpäyksessä kuin tuhka tuuleen, hän nosti untuvaniekan jaloilleen, sai selvän siitä, kenen poika hän oli ja mitä oli tapahtunut ja että untuvaniekka tahtoi isän luo, joka oli mennyt sellaiseen taloon, missä asui mies, minkä nimi oli Hilmar Lehne.

Tuo mies, jolla oli kultareunainen hattu, alkoi nyt taluttaa untuvaniekkaa katua pitkin ylämäkeen. Kun he olivat kävelleet vähän aikaa, näkivät he isän seisovan eräällä ovella ja katselevan, tähystelevän ympärilleen; hän näytti ihan pelästyneeltä, kun näki poikansa tulevan noin hienossa seurassa! Mies kertoi, mitä oli tapahtunut ja meni matkaansa.

— Sinä olet höplä, sanoi isä; kun kaupungin pojat mukiloivat sinua, mikset mukiloi vastaan! Anna niille vain kyytiä, niin kyllä antavat sinun olla rauhassa!

Sitten menivät he yhdessä johonkin paikkaan, missä saivat mainiota ruokaa murkinaksi veljien kanssa, jotka nekin olivat sinne tulleet. Ja kaikki nauroivat ja virnivät untuvaniekalle, joka oli antanut kaupungin poikain itseään pelotella.

Iltapäivällä lähti isä kaupungille poikineen ostoksille, untuvaniekkakin oli mukana. Aina kun he tulivat puoteihin, otettiin heidät hyvin höylisti vastaan, ja kun he jossain tekivät suurellaisen kaupan, niin kestitsivät puotilaiset heitä tiskiensä takaa paloviinalla ja oluella. Untuvaniekka sai tarkastella puoteja niin paljon kuin ikinä jaksoi; sillä kauppojen hieronta ja keskustelu aikuisten kesken otti paljon aikaa. Untuvaniekka töllötteli ja pälyili katonrajasta lattiaan saakka ja ajatteli, että kaikkein hauskinta maailmassa lienee olla puotilaisena — saa syödä niin paljon rusinoita ja väskynöitä kuin jaksaa! Mutta vihdoin alkoi hänestä tuntua liian ikävältä aina olla näin puodissa ja koluta puodista puotiin, — ja kadulla ne olivat sytyttäneet kaikki lyhdyt ja kynttilät ja lamput akkunoihin, niin että oli ihan kuin olisi kävellyt valoa ja tulia säteilevillä satujen mailla! Sitten pyysi hän isältään, eikö hän saisi olla ulkona, kun he tulevat ensi puodille, ja isä lupasi sillä ehdolla, että älköön antako vasta kaupungin poikain itseään pelotella!

Untuvaniekka seisoskeli ulkona ja katseli tuota kiirettä menoa, jota katulyhtyjen valokehät pimeydessä jonkun matkan päähän valaisivat. Pimeästä valoon ja valosta pimeyteen kiirehti mustana vilinänä hevosia, jotka vetivät reellä kuormia ja ihmisiä parvissa ja yksinään, taakkoja kantaen ja ilman kantamuksia, kovasti ja hitaasti kulkevia, nuoria ja vanhoja. Hän vaipui ihan kuin unennäköön tässä oudossa vilinässä, minkä määrää ja tarkoitusta hän ei tietänyt eikä ymmärtänyt, Multa hän heräsi unestaan aina kun jokin poika kulki ohi, etenkin jos niitä kulki isohko parvi; ihan hän säpsähti, hän puristi kätensä nyrkkiin kintaiden sisällä ja oli valmiina joka hetki antamaan kyytiä, puri hammasta! Mutta ne menivät ohi piittaamatta hänestä, meni laihoja poikia ja hienoja, kopeilevan näköisiä poikia ja sellaisia, jotka kulkivat hitaasti kantaen suuria koria tai kiskoen kelkkoja, joissa oli puita ja muuta tavaraa.

Ja sitten tuli tuolta joukko hienoja, keskenkasvuisia vekkuleita, joilla oli pienet mustat kiiltohatut ja hanskat kädessä, ja heidän kanssaan tuli samanverran tyttöjä, lyhythameisia, jotka kävellä kepsuttelivat poikain rinnalla jutellen ja naureskellen. Untuvaniekka katsoa töllötteli ihan pää pyörällä ihastuksesta noita hienoja, sieviä tytöntynkiä, jotka tirskahtelivat niin että hampaat hohtivat lyhdyn valossa, ja niidenkös silmät paistoivat!

— Pois tieltä! huusi yhtäkkiä etumainen poika ja tönäsi untuvaniekkaa oikein aika tavalla.

Salaman nopeudella moukahti kintaan sisässä piilevä nyrkki tuon pitkän kaupunkilaisketkaleen mahaan, niin että hän oli lentää nurin ja kaataa kanssaan vieressään kulkevan tytön; tyttö kiljaisi ja kaupunkilaispoika hyökkäsi ihan untuvaniekan nenälle.

— Kuinka sinä uskallat, maamoukka…!

Kintaat ja hansikoidut nyrkit antoivat nyt kilpaa iskuja; kaupunkilaispoika oli sukkela ja notkea, mutta untuvaniekka ei ollut turhaan soutanut kyynärän pituisesta piimäparrasta saakka pikkukuuttia ja puunhaku-venettä kotivuonollaan, ja hän oli kovanyrkkinen ja väkevä kuin karhu. Kylläpä siinä kaikki tytöt ja muut kaupungin pojat kauhistuivat He ympäröivät kohta piirinä noita kahta, ja kun untuvaniekka vihdoin hyvin osatulla nyrkiniskulla keskelle naamataulua kaatoi vastustajansa lumisohjuun verisin kasvoin, nostivat kaikki tytöt sellaisen hätähuudon että koko katu kajahteli. Paljon väkeä oli kokoontunut siihen, kaikki kyselivät ja huusivat, untuvaniekka seisoi keskellä laumaa itku kurkussa ja kauhuissaan ja epätoivoissaan valmiina joka hetki karkaamaan uudestaan kimppuun vaikka koko väkijoukkoa vastaan. Joukosta tungeksi vihdoin esivallan mahdilla esiin mies, jolla oli samallainen kultaraitainen hattu kuin sillä aamupäiväiselläkin, mutta tämä ei ollut niin hienon näköinen kuin se, vaan tämä oli punanenäinen ja näytti ylen kiukkuiselta ja häijyltä kysyessään:

— Mitä melua tässä kadulla pidetään?

— Niin, selitti eräs kaupungin pojista nokkelan kaunopuheisesti, — me käveltiin tässä ihan rauhallisesti eräiden naisten kanssa, ja yhtäkkiä karkaa tuo hävytön maapoika meidän kimppuumme ja pieksää ihan onnettomasti Kristian Haastedia. Ilman vähintäkään syytä, ymmärrättehän!

Kristian Haasted, tuo löylyytetty kaupungin poika, oli noussut ylös, pyyhki nenäliinallaan veristä naamaansa ja sanoi uikutellen ja samalla mahtavasti:

— Niin, Pedersen, tuon vintiön saatte viedä raastupaan heti paikalla, hän saa vastata heti poliisimestarille. Mokomakin maaroska, totku!

Sinkauttaessaan nuo viimeiset ivalliset sanat untuvaniekalle, lensi tämä heti taas hänen kimppuunsa, mutta Pedersen kävi häneen kiinni:

— Koetappas, lurjus, vaan lyödä voudin poikaa keskellä katua!

— Se löi ensin minua, vastasi untuvaniekka uhkapäin ja riuhtaisi itsensä irti Pedersenin kourasta.

— Se ei ole totta, sanoi kaupungin poika ja muut toistivat yhteen ääneen hänen sanojaan. Väkeä oli kokoontunut paljon poikien ympärille; Pedersen oli hetken kahden vaiheella ja sanoi viimein:

— Saatte tulla molemmat asemalle, niin sittenpähän selviää.

Untuvapoika ei tahtonut lähteä, ja Pedersen tarttui hänen käsivarteensa ja kiskoi häntä mukanaan. Väkijoukko tuli jälestä. Kun untuvaniekka näki olevansa auttamattomasti saksissa, pelästyi hän ja nosti hirmuisen huudon:

— Isä!

Isä ja veljet tulivat ulos puodista; untuvaniekka huusi apua, ja isä ja veljet tunkeutuivat väkijoukkoon ja pysäyttivät Pedersenin.

— Heitä irti se poika heti! Sen kanssa ei ole konstaapeleilla mitään tekemistä!

— Jos Te olette pojan isä, niin seuratkaa mukana poliisiasemalle.
Sinne se viedään.

— Minulla ei ole mitään tekemistä poliisiasemalla, sitä vähemmin pojalla. Tule pois, poika!

Ja isä kiskoi poikaa ja poliisi piteli kiinni. Ja kun veljet rupesivat auttamaan isää, huusi Pedersen:

— Hei, ihmiset, jonkun täytyy auttaa poliisia!

Ja heti paikalla tuli joukosta kolme neljä miestä ja ne ryhtyivät otteluun ja koettivat pidättää isää. Siinä syntyi ankara kamppailu ja Pedersen huusi taas:

— Te joudutte ankaraan edesvastuuseen, mies, poliisin vastustamisesta.
Heittäkää irti se poika ja antakaa minun viedä se, kuuletteko!

Mutta isä ei hellittänyt; ja Pedersen sai vielä uuden apulaisen juoksemaan raastuvalle hakemaan yhden poliisin lisää tai parasta kun tulisi itse poliisimestari.

Miehet olivat voiton puolella — isä ja veikot alakynnessä. Untuvaniekka oli keskellä tappelua kaikkien koipien välissä ja kamppailevain käsivarsien alla. Kaikki ne kiskoivat poikaa, mutta unohtivat hänet viimein, joten hän pääsi ihan irralleen. Ja juuri kun Pedersen aikoi tarttua isän käsivarsiin, hyppäsi untuvaniekka Pedersenin selkään ja kiskoi häntä niskasta niin että hän kaatui selälleen kadulle.

Samassa hajosi väkijoukko kahden miehen tieltä, joilla oli hatuissa kultarannut.

— Mitä epäjärjestystä tämä on? kysyi mahdikas ääni.

Pedersen koetti kömpiä ylös, mutta untuvaniekka piti häntä takaa kiinni, joten kesti kauan ennenkun hän pääsi jaloilleen:

— Herra poliisimestari, sanoi hän pärskyen ja puhkien — väkivaltaista poliisin vastustamista! Nuo tuossa − − −

— Noo, keskeytti poliisimestari, — mars, viekää ne poliisiasemalle!

Ja sitten lähti koko seurue, poliisimestari etunenässä, katua pitkin, ylös pitkää mäkeä, ja tuli viimein suuren, pimeän talon luo, josta paistoi tuli vain parista akkunasta. Heidät vietiin sisään, ylös parista portaista ja vihdoin suureen lämpöiseen huoneeseen, jossa tulet loistivat. Poliisimestari riisui päällystakkinsa ja istahti tuolille pöydän ääreen.

Pedersen kertoi nyt mitä hän oli nähnyt ja kokenut.

— Tulehan tänne, poika, sanoi poliisimestari.

Untuvaniekka pöydän luo.

— Mutta, etkös ole se minun tämänaamuinen ystäväni, — sinuthan minä saatoin Hilmar Lehnelle.

— Sama poika se on, sanoi isä tullen ovensuusta, — ja hyvän työn tekisi poliisimestari, jos auttaisitte hänet tästä kiusasta tälläkin erää, sillä turkaset maar siitä tulee kun aikaihmiset ja poliisimiehet karkaavat pienen pojan kimppuun!

Poliisimestarin käskystä änkytteli nyt untuvaniekka tarinansa siitä miten tappelu oli syntynyt ja lopetti:

— Ja isä sanoi ettei tarvitse odottaa ihmisten apua ja ettei siinä auta muu kun avittaa itseään. Mutta sitten tuli tuo mies — hän osoitti Pederseniä — enkä minä sille mitä mahtanut. Ja sitten tuli isä auttamaan, mutta sitten tuli niitä niin monta jotta! Me emme olisi vaivanneet poliisimestaria taas, jos ei niitä olisi ollut ihan mahdottomasti!

Poliisimestarin oli vaikea hillitä itseään nauramasta Ja hän sanoi
Pedersenille:

— Tuokaa tänne Kristian Haasted.

Mutta Kristian Haasted ei ollut tullut raastuvalle.

— Kuulkaas, Pedersen, minun mielestäni ei tästä Teille paljoa koidu; ensin nostatte kauhean melun pikkupoikain nujakasta ja toiseksi ette tuo edes syyllistä mukaan! Menkää hakemaan hänet, se on varmaan kotona, voudin talossa.

Pedersen meni. Odoteltaessa sanoi poliisimestari isälle ja veljille, ettei saa missään tapauksessa tehdä vastarintaa poliisille; olisi vain heti pitänyt lähteä mukaan ja antaa tuoda poika poliisiasemalle.

— Niin, sanoi isä, — minusta kun tuntui, että se oli niin hirmuinen häpeä, kun poika viedään poliisiasemalle. Ja emmehän me mistä tienneet, minkälainen mies poliisimestari on.

Nyt tuli Kristian Haasted nenä hirveän sinipunaisena ja pöhöttyneenä.

— Noo, sanoi poliisimestari, sinähän näyt saaneen osasi. Kiitä onneasi, kun tämä poika jo kestitsi sinua ansiosi mukaan, muuten olisi minun täytynyt antaa peräpakaroillesi. Saat nyt mennä kotiin, ystäväni, ja vie terveisiä isällesi ja sano, että tuollainen nenä tuli sinulle koppailusta ja nenäkkäisyydestä. Hyvästi!

Untuvaniekka sai poliisimestarilta kirkkaan kymmenäyrisen, kaikki sanoivat hyvästi ja lähtivät.

Mutta isä saattoi poikaansa aivan veneelle saakka. Parasta oli pysyä siellä, sillä kaupungissa joutuu hän vain jos johonkin selkkauksiin.

Tuolla kymmenäyrisellä osti untuvaniekka keitettyä sokeria ja sitä söi hän iltasella ollessaan, yksin viisilaitaisessa ja odotellessaan toisia.

Tuli loisti kajuutan kamiinasta ja untuvaniekka keitteli kahvia ollessaan yövahdissa purressa. Pilkkoisen pimeää oli ympärillä, veneistä hohtivat punaiset tulet ja laiturilta keltaiset.

Mutta makasiinit ja kaupunki niiden takana olivat kuin suuri summaton musta peikko, josta untuvaniekka oli saanut ihan kyllänsä tällä kertaa. Mutta antautunut hän ei vain ollut ja voudin pojan verisen nenän muisto oli hänestä yhtä suloinen kuin suussa sulava sokeri.

Siinä vahtiin nukkuessaan oli hänen viimeinen huomionsa se, että ilmassa kävi pohjatuulen henkäyksiä.

— Tulee myötätuuli ja päästään toki huomenna täältä pois.

3. Mitä merellä tapahtuu..

Kun päivä sitten valkeni vankan pohjoisvihurin puhaltaessa, kiisi koko Lofotein laivasto salmelta kuten joutsenparvi mahtavin purjein kaupungin niemen nenitse ja vuonon suun yli Ryströmin virralle.

Jotkut kalastajista lähtivät höyrylaivalla, antoivat nostaa veneensä kannelle tai telojen alle ja menivät itse makaamaan välikannen alle. Mutta, sanoi isä, ne olivat kehnoja miehiä ne sellaiset Jos köyhä kalastaja lähtee Lofoteille, niin täytyy hänen tyytyä omaan veneeseensä; niin oli tehnyt hänen isänsä ja hänen vaarinsakin.

Ilma oli mainio ja purje veti tasaisesti ja varmasti väylällä, ja aika meni hauskasti ja mukavasti. Purjeiden yksinkertaisessa hoidossa ei ollut paljon vaivaa. Vaikka tilat viisilaitaisessa eivät olekaan liioin avarat, niin osaa kalastaja kuitenkin järjestää olonsa aika mukavaksi ja suojaisaksi tuossa moniviikkoisessa, laineilla heiluvassa kodissaan. Peräkajuutassa on makuulavoja neljälle, viidelle miehelle, ja vuorotellen he nukkuvat ja ovat vahdissa. Untuvaniekalla ovat kokin tehtävät huolenaan ja ruokavarat hallussaan ja silloin tällöin haukkaa hän välipalaakin milloin haluttaa.

Keskustelussa on monta opettavaista sanaa sille, jolla on korvat kuulla, mutta lasketaanpa myös leikkiä ja kujeillaan, ja kun tuuli on oikein ylimmillään, kajautetaan lauluja ja viisuja mikäli niitä kukin osaa. Ja aina osaa joku satuja ja seikkailuja Ruijan retkistä ja Lapin tunturien noidista ja tosikertomuksia purjehduksista ja kauppamatkoista muinaiseen ja nykyaikaan.

Silloin on untuvaniekalla hauskimmat hetkensä ja hän lisää hupaisuutta availemalla ruoka-arkkua ja jakelemalla kakkua ja kovaa juustoa nautittavaksi talvikylmässä kuuman kahvin kanssa.

Mutta sikäli kun päivä päivältä on vain kirkasta säätä, kasvaa untuvaniekassa kuitenkin kaipuu seikkailuihin ja uusiin vaiheisiin. Hänhän oli toivonut matkalla oikein aika myrskyjä ja vaaroja, haaksirikkoja, pelastumista ja urotöitä! Mutta kun näin yhä vain kuletaan päivät pitkät purje pullollaan hienossa myötäisessä, niin eihän tämä ole sen hauskempaa kuin kuutilla purjehtiminen kotivuonolla! Ja untuvaniekkahan palaa halusta saada kerrankin näyttää mihin pystyy!

Ja paljoa hauskempaa hänelle ei tullut sittenkään kun he pääsivät perille Lofoteille. Kun ensimäinen päivä siellä oli mennyt ja untuvaniekka oli katsellut kyllältään tuota vilkasta kuhinaa kalapaikassa, tuhansia sinne kerääntyneitä kalastajia, veneitä vieri vieressä niin kauas kuin silmä kantoi ja pieniä kajuuttoja ja yömajoja täynnä väen kuhinaa kuin muurahaispesät, niin alkoi hänelle tulla ikävä. Enimmäkseen täytyi hänen oleskella peräkajuutassa keittämässä tai pesemässä astioita sillaikaa kun aikuiset olivat kalapaikoilla. Aamiaisin lähti koko venelaivasto liikkeelle kuin ääretön lintuparvi, kokemaan rihmoja ja koukkuja — ja kun viimeinen monista sadoista veneistä oli häipynyt saarten taa, jäi untuvaniekka rannalle yksin seisomaan vedet silmissä ja meni alakuloisena takaisin olinpaikkaansa purteen.

Pahinta oli se että kalan saanti sinä vuonna oli hyvin huono. Yhä pahemmalle tuulelle tulivat isä ja veljet joka ilta palatessaan melkein tyhjin käsin kotiin. Se vähä mitä tuli, oli kovin pientäkin ja laihaa, ja Bergenin kalalaivoilla ne tuskin tahtoivat niitä ostaa hinnasta mistään.

Silloin eräänä päivänä päätti isä koettaa lähettää jonkun määrän kaloja Storpollenin kauppiaalle saadakseen ehkä parempaa hintaa — tai edes vähän tavaroita. Ja kun tuo kalalähetys oli hyvin pieni, voitiin se hyvin sijoittaa yhteen veneeseen naapurin kalain kanssa ja lähettää hänen mukanaan kaupaksi, sillä hän oli menossa itse viemään kaloja Storpolleniin. Ja Hilmarin, untuvapojan, oli huomenna lähdettävä Juho Gamvikin — naapurin — mukaan auttaakseen häntä isän kaloja kantelemassa niin ettei Gamvikilla olisi niiden tähden liikaa vaivaa.

Varhain aamulla lähtivät he aivan kahden purjehtimaan, Juho Gamvik ja untuvaniekka; he olivat lainanneet pienen kuutin, isompaa ei tarvittu senvertaisia kaloja varten. Raskas, synkeä etelävihuri puhalteli Länsivuonolta — ja tuiman kylmässä ilmassa liihoitteli lumihiutaleita.

— Kyllä se nostaa myrskyn tänä päivänä, tuumi Juho Gamvik. Ja se oli melkein ainoa mitä puhuttiin noiden kolmen tunnin aikana, minkä matka Storpolleniin kesti. Tuuli paisui ja puhalteli epätasaisesti vinhoina puskupäinä ja untuvaniekka oli kovilla hoidellessaan kuuttia ja laskuköyttä. Juho Gamvik oli jörö ukko ja suuttui aina kovasti, jos ei untuvaniekka jaksanut pitää tai vetää kuuttia.

— Olisi ollut parasta, kun isäsi olisi jättänyt sinut kotiin vielä vuodeksi, — tuumi hän kerran äkäpäissään, kun kuutti oli untuvaniekalta päässyt lepattamaan; — ei sinusta ole hänelle juuri muutakaan hyötyä kuin että syöt nekin vähät kolikot mitä tällaisena vuonna ansaitsee.

Untuvaniekka oli sekä peloissaan että kiukuissaan ja piti ja kiskoi niin kovin kourin vastaan ettei kuutti päässyt irti.

Vihdoin tulivat he perille uudelle kalapaikalle, siellä ei ollut tungosta asumuksissa eikä veneitä satamassa; sillä Storpollenissa ei kala parvinut sinä vuonna. Oli kirkas päivä, aurinko vilahteli pilviverkosta, joka synkeänä ja huimaa vauhtia kiiteli taivaalla pohjoista kohti ainaisen eteläviiman ajelemana. Kauppiaan luona puodissa pyydettiin Juho Gamvikia ja untuvaniekkaa istumaan ja kauppias osti kalat. Sitten maksettiin erikseen Juho Gamvikin ja isän rahat, ja sitten tarjottiin ryyppy kaupantekijäisiksi. Untuvaniekka ei naukannut, mutta Juho Gamvik, hän naukkasi kerran, naukkasi toisen ja kolmannenkin. Ja kun hän ei enää voinut toivoa lisää viinaa lahjaksi, osti hän itse yhden pullon ja kallisti ryypyn toisensa jälkeen puotilaisen kanssa sittenkun kauppias itse oli mennyt sisään konttoriinsa.

Kun nyt päivä rupesi aika menoa kallistumaaan iltapuolelle, alkoi untuvaniekka vihjailla toverilleen että pitäisi lähteä kotiin. Mutta Juho Gamvik ei ollut tietävinäänkään, näki kyllä, että hänen oli täällä hyvä olla. Kolmanneksen pullosta oli hän tyhjentänyt ja piippua hän poltteli. Ostipa hän vielä leipää ja kaikkein hienointa juustoakin murkinaksi ja kestitsi niillä untuvaniekkaa ryyppien itse pullon olutta ruuan päälle.

Rajuilma ulkona kasvoi. Untuvaniekka pistäytyi vähä väliä ulos tähystelemään sitä ja katsomaan venettä, ja aina vain eneni hänen halunsa kotimatkalle. Ilma pimeni joutuin ja nyt tuuli jo niin kovasti, että vuono oli sinisen mustana ja silloin tällöin alkoi kiehahdella valkoharjaisia vaahtolaineita. Mutta Juho Gamvik istui vain sillitynnörillä puodissa. Noin tunti puolen päivän jälkeen nukkui hän tynnörilleen. Kauppias itse toi puotiin maksua kaloista.

— Mitä, onko se tuo Juho humalassa? kysyi kauppias.

— Niinpä taitaa olla, mitäpä se muutakaan, vastasi puotilainen.

Untuvaniekan sydän vavahti, hän alkoi pelätä ja tuppasi itkettämään — minkähän lainen kotimatka tästä tulee - - - -?

— Sinä kai otat mieluummin itse isän rahat, poika? kysyi kauppias; — vai annetaanko kaikki Juho Gamvikille?

— Ei, kiitoksia, kyllä minä otan isän rahat, tuumi untuvaniekka ja rahat solmittiin hänen nenäliinansa nurkkaan.

— Ei taida tulla nyt teidän kotimatkastanne mitään tänään, sanoi kauppias, — kun se on noin humalassa!

— Mutta eiköhän sitä kuitenkin voisi saada veneeseen? kysyi untuvaniekka.

— Eikös mitä, ei ajattelemistakaan tällaisella ilmalla; ei se osaa nyt pitää perää ja hoitaa purjeita!

Ja untuvaniekka jäi istuskelemaan puotiin, jossa öljylamput sytytettiin ja jonne joku aina väliin tuli ostoksille. Päivä kallistui iltaan; myrsky jylisteli kovasti puodin seiniä ja untuvaniekka istui siinä ja ajatteli: isä nyt on huolissaan hänen tähtensä ja odottaa rahojaan

Hänen istuessaan siinä — Juho Gamvik nukkui ja kuorsasi tynnörillään — tuli yhtäkkiä puotiin eräs mies merilakki, kasvot ja öljytakki valuen vettä.

— Nyt on turska lahdessa sakeana kuin seinä! huusi hän. Kauppias tuli konttorista, puotilainen unohti kirjansa, jota oli lukenut ja Gamvikin Juhokin raotteli silmiään.

— Mitä ihmettä, sanohan? kysyi kauppias.

— No kala nousi nyt, sanoi mies, ja monen moista parveamista minä olen nähnyt, mutta en sellaista ikänäni linnunhuudoista ja ryöpystä päättäen.

Portaista, jotka veivät puodista yläkertaan, tuli nyt kaksi naista, toinen vanha, toinen nuori:

— Isä, huusi se nuori, — Olli Martin sanoo, että kala on lahdessa.

— Parvii sakeana kuin seinä! huusi vanhempi nainen, joka ei ollut niin nopsajalkainen kuin toinen ja oli ehtinyt vasta portaiden puoliväliin.

— Niin, Eenokki kertoo juuri tässä sitä samaa! Muori, tuohan ryyppy
Eenokille!

Vanha nainen meni ja palasi lasi ja pullo kädessä. Eenokki, tuo sanantuoja, ryyppäsi ja kertoi miten hän oli asuinpaikaltaan lahden suusta kuullut ja nähnyt kalain temmellyksen.

— Nyt vaan sana väelle että saadaan lahti suletuksi! sanoi kauppias; täällähän ei ole väkeä eikä veneitä!

— Täytyy odottaa huomis-aamuun, sillä nyt on ihan hurja ilma!

— Se on paha vahinko, sanoi kauppias. Ja tätä on odotettu koko vuosi. Sellaista se on, että jos ei kala nouse toisiin kalapaikkoihin, niin tulevat tänne kaikki ja kukin saa vähän.

— Niin, jos ei joku saa tietää että kala parvii täällä ja ehdi ennen muita!

− Ollapa nyt vain pari venettä paitsi omiamme vuonolla, — sanoi kauppias, niin sulkisimme lahden ja ottaisimme kaikki! Saisi rikkaudet yhdellä tasauksella, Eenokki!

Untuvaniekka ei kuullut enempää. Hän oli kuunnellut puhetta ja katsellut Juho Gamvikia, joka oli nukkunut uudestaan, ja tullut siihen johtopäätökseen, ettei tässä nyt auta muu kuin auttaa itse itseään. Nyt oli hän jo ulkona. Tuuli räiskytti meriveden kuohua vasten hänen naamaansa venerannalla. Hän seisoi hetkisen kuunnellen pauhahduksia ja pälyen mistä päin tuulee; kas niin, aivan samalta suunnalta kuin aamupuolella; silloin oli heidän täytynyt luovia vastatuuleen, — nyt on siis myötäinen aina kalapaikalle isän luo saakka!

Kovin vaikea oli hänen saada irti kiinnitysköyttä, ja hänen sielunsa aaltoili mahtavasti ja sydän ihan pamppaili. Ei hän pelännyt, hänen mielensä vain valtasi tuo suuri aie: viedä tänä yönä sana isälle siitä että kala on noussut Storpolleniin ja tehdä isä rikkaaksi yhdellä tasauksella!

Hän sai veneen irti, maston pystyyn, ja ennenkun hän lähti liikkeelle, sitoi hän reivit purjeeseen, asetti ohjaustangon peräsimeen ja kaiken muunkin paikoilleen.

Sitten lykkäsi hän laiturista melkein pilkkopimeään; yhtäkkiä pullistui purje ja kuten tanssien kiiti vene ulapalle. Vuonossa oli aallonkäynti verrattain leppoisaa, ja untuvaniekka istui perässä ohjaustanko kourassa ja tunsi olevansa väkevä ja oli ylen ylpeä, kun vene lensi häntä kantaen kuin mikä siivekäs lohikäärme, — hänen ohjaamanaan, hänen vallassaan! Hei! täss' on poika, joka näyttää, eikö pysty muuhun kun syömään isän eväitä!

Mutta vuonon suulla tuli muutakin ajattelemista. Koko meri alkoi täällä häntä ahdistaa, purje lupsahti lerpalleen aaltovuorien notkossa ja pikku vene keikkui vaahtoisilla aallonharjoilla kuin pähkinänkuori. Tuska ja vaiva hänelle tuli kuutista, joka pääsi irti nastasta ja huiski hurjasti tuulessa; ja hänen täytyi päästää kädestään ruoritanko; silloin kääntyi vene viistoon ihan laita-aaltoihin niin että se lykkäytyi vettä puolilleen — sitten sai hän kuutin kiinnitetyksi ja hänen oli äyskäröitävä vettä veneestä toisella kädellä, pidellessään toisella ruoritankoa.

Hiki ja räiskyvesi ihan valui hänestä, sarkatakki oli läpimärkänä ja melkein pohkeita myöten olivat hänen jalkansa vedessä.

Hän kauhistui ja tuskastui nyt tuota siipiotusta, jonka valtias hän luuli olevansa. Se lensi eteenpäin niin että silmissä vain vilisi!

Mutta eteenpäin sitä sittenkin mentiin myrskyn ulvinassa ja aaltojen pauhussa, vuoroin kohti auhtoa taivasta, vuoroin aaltojen mustiin syvyyksiin. — Kuu häämöitti himmeästi hattaroin takaa, joskus kirkkaastikin pilvien raoista. Ja touhussaan ja kauhussaan tuijotteli untuvaniekka vasenlaitaseen nähdäkseen maita ja tietääkseen missä liikkui. Reitti ei ollut kovinkaan selvä tuon yhden ainoan, tämän-aamuisen matkan jälkeen, ja kauhu kasvoi: mitäs jos hän nyt ajaa suoraan karille — tahi myrskyävälle, hurjalle merelle! Silloin tällöin vilahti tuli töllien akkunoista kallioilta ja saarilta, ja ohi hän lensi, hikisenä ja likomärkänä ja kädet uuvuksissa kuin pieksetyt — ja pelkäsi, pelkäsi yhä enemmän, enemmän! Mutta meri teuhasi hänen ympärillään ja takanaan kuin kiljuva villipeto!

Hänen täytyi heretä äyskäröimästä ja tarttua ruoriin kaksin kourin. Veden syytäminen oli ikäänkuin kytkenyt hänen ajatuksiaan, mutta nyt ne riuhtautuivat irti oikein kauhun vimmalla. Voi jos hän olisi odottanut, kunnes Juho Gamvik olisi saanut unta kylläkään! Tahi jos olisi saanut jonkun kauppiaan miehistä mukaansa! Ikinä ei hän elävänä pääse isän luo! Ei näe enää isää, ei pääse kotiin, pohjoiselle kotivuonolle, ei näe äitiä — äitiä!

Mutta vene kiiti eteenpäin huimaa vauhtia, ja nyt luuli poika nähneensä ison joukon tulia silmänräpäyksen vilahtavan tuolta mustain saarten takaa vasemmalta myötälaitasesta, ja hän käänsi ruorin ja kiisi vasten kiviä, joista kuohu syöksyi ilmaan lumivalkeina, huimaavina patsaina.

Kuu näytti koko kiekkoaan, ja edessään näki poika nyt aukeaman kahden saaren välissä; se nyt ei ollut kalapaikan väylä, mutta ei tässä nyt muu auttanut sisäpuolella on varmaan tyyntä ja tätä hän ei jaksanut enää!

Ihan pää pyörällä ja melkein pelon ja epätoivon halvaamana sai hän veneen ajetuksi noiden kahden saaren väliin; se oli kaita reitti, ja aallot keikkuivat ja kuohuivat kallioiden välissä hirmuisella, päätä huimaavalla pauhulla — — —

Tuska valtasi hänet, hän kiljaisi hurjasti, heitti ruori tangon kädestään ja heittäytyi veneen pohjalle. Vene kiisi aallonharjoilla, kuohun, vaahdon läpi, nousi ylöspäin, ylöspäin — lensi ihan kuin ilmassa — ja rysähtäen jätkähti se kalliolle saaren siimespuolelle, korkealle rannalle kahden kiven väliin, rusahti poikki ja jäi siihen.

Untuvaniekka ei tiennyt mistään; hän oli tuntevinaan, että häntä nostetaan, kuulevinaan ääniä ja eroitti valoa suljettujen luomiensa takaa; sitten kannettiin häntä vähän matkaa ja hän tunsi olevansa lämpöisessä huoneessa, ja viimein laskettiin hänet hellästi ja varovasti alas.

Silloin raotti hän vähän silmiään ja näki isän lamppu kädessä kumartuvan ylitseen.

— Voi hyvä Jumala armahtakoon, ei poika rukka tästä enää nouse, hyvä
Jumala armahtakoon — — —

Toinen veljistä tuli, toiselle puolen sänkyä, nosti häntä vähän ja alkoi riisua häneltä märkää takkia. Untuvaniekka hapuili taskuaan ja sopotti:

— Tässä on rahat — kaloista.

— Se puhuu, isä, se puhui juuri! sanoi veli.

— Hilmar, voitko sinä puhua, sanoppas jotain? kysyi isä.

— Isä, kala on noussut — parvii kovasti Storpollenissa!

— Herra Jumala, sitäkö sinulla oli sellainen kiire!

— Näetkös, sitähän se tahtoi tulla ilmoittamaan, — sanoi veli.

— Isä, kuiskasi untuvaniekka, mene kiireesti että joudut ennen muita.
Sinä tulet rikkaaksi, kauppias sanoi — — —

— Elä nyt, elä nyt, niistä rikkauksista ei paljoa! Miten sinä nyt voit, poikarukka?

— Minä voin — vähän — kolautin itseäni.

— Tunnetko sinä olevasi jostain ruhjoutunut?

— En, en ollenkaan.

Nyt tuli lääkäri, jota oli lähetetty hakemaan ja joka onneksi sattui olemaan kalapaikalla. Hän tunnusteli poikaa ja kyseli ja tarkasteli ja sanoi viimein, ettei ole kerrassaan mitään vaaraa, ihan merkillistä! Mutta poika on pelännyt niin mahdottomasti — — —

— En — kun vaan — lopulla! keskeytti untuvaniekka kuiskaten.

Jaha, jaha, tuumi lääkäri, nyt täytyy hänen köllötellä pari päivää ja juoda lääkettä ja pitää kylmiä kääreitä pahimmin loukkautuneilla paikoilla. Ja isä ja veljet voivat ihan rauhassa lähteä Storpolleniin vaikka heti, kunhan vain hankkivat jonkun pojan luo kunnes hän paranee.

Ja lääkäri lähti.

He eivät voineet vielä kysellä häneltä tarkemmin tuon seikkailun kaikkia yksityiskohtia; mutta kun Joni Gamvik, Juhon veli, tuli sisään ihan kalpeana pelosta veljensä vuoksi, joka ei ollut palannut veneen ja untuvaniekan kanssa, niin täytyi heidän kysyä:

— Minne Juho jäi?

Silloin avasi untuvaniekka ihan auki silmänsä, katsoi Joni Gamvikia silmästä silmään ja vastasi:

— Olisi ollut parasta, kun olisit jättänyt sen velimiehesi vielä kotiin, ei hänestä ole sinulle juuri paljoa hyötyä.

— Herra Jumala, missä hän on?

— Siellä makaa Storpollenin puodissa.

— Jeessus siunatkoon, onko se kuollut?

— Ei. Se on humalassa!

OPETTAJA FINSDAL.

Herra Prahl oli saanut jonkin matka-apurahan ja sanoi siis eräänä maaliskuun päivänä hyvästit luokalle. Sanoi tulevansa takaisin kesäloman jälestä, kun hän oli tehnyt ulkomaamatkansa, ja opettavansa ensi vuonna saksaa kuten ennenkin entisille pojilleen; hän toivoi siis, että pojat tällä väliajalla edistyisivät uuden opettajan, hänen viransijaisensa herra Finsdalin johdolla, joka tulee huomenna. Herra Prahl oli kehunut tätä luokkaa — keskikoulun viidettä − herra Finsdalille ja toivoi, etteivät he tuottaisi hänelle häpeää.

Herra Prahl oli pulska mies, ankara, melkein tyly; aina hienosti puettu, kaulukset ja kalvostimet hohtavan valkoiset, pitkä takki aina tiiviisti yllä — ja kyntensä olivat pitkät ja vaaleanpunaiset ja niitä oli hänen tapana sievästi puhdistella välkkyvällä kynäveitsellään, kun hän piti puheita. Herra Prahl piti nimittäin mielellään puheita, milloin vain oli siihen tilaisuutta — kuten esimerkiksi nyt.

Sitten nousivat pojat siivosti yhtenä miehenä ylös ja sanoivat hyvästi, ja herra Prahl meni.

Seuraavana päivänä oli keskikoulun 5:llä luokalla saksaa kello 10—11 ja rehtori astui sisään uuden opettajan kanssa. Rehtori ei koskaan pitänyt puheita, jos ei välttämättä tarvinnut. Hän sanoi nyt siis ainoastaan:

— Maisteri Finsdal opettaa teille saksaa, pojat, herra Prahlin poissa ollessa.

Ja meni.

Herra Finsdal seisoi siinä yksin jälleen ja pojat katselivat häntä. Hän jäi seista törröttelemään keskelle lattiaa kateederin ja pulpettien välille; ei näyttänyt oikein tietävän miten olla, kuin eleä. Hän koetteli hymyillä, sitten katseli hän merkillisesti luokkaa ja punastui, punastui. Hänellä oli yllä vanhakuosinen, kovin ahdas musta pitkätakki ja housunlahkeen suussa paikka.

Luokalla alkoi suhista ja kohista — sieltä täältä kuului naurun tirskaus ja kaikki nuo kuusineljättä pojan silmää katselivat halukkaasti ja vaativaisesti herra Finsdaliin — hänhän oli heille ihan maalitauluna siinä seisoessaan häpeillen luokan edessä, hölmö.

Vihdoin astui herra Finsdal ripeästi kateederin luo, kohotti takkinsa helmoja ja pisti kädet housuntaskuun.

Silloin rämähti luokka sellaiseen nauruun ettei sen vertaista oltu ikinä kuultu siinä koulussa. Hirmuinen ulvonta — huhuu ja hahaa — aahaahaa — pojat alkoivat ihan pidellä vatsaansa katkeamaisillaan naurusta — ja yhä ja yhä sitä vain kesti — hahaha — aahahahahaa — ei tullut loppua! Jotkut nauroivat ihan vedet silmissä — hihihi — toiset kirkuivat kuin teuraat — öhöhöhöhö — ihihi hii!

Herra Finsdal ei voinut ymmärtää — —

Ihan tummanpunaisena seisoi hän kateederin vieressä ja sanoi vain: — No no, so so! Aina kun hän veti kätensä taskusta, hiljeni nauru hieman, mutta heti kun hän vain kohotti takkinsa helmaa — huih — silloin se räjähti jälleen. Luokan perimäisestä pohjukasta kuului jo ihan hätäistä uikutusta — pikku Severi Miehentappaja kitui pistoksissa naurusta!

Viereisellä luokalla oli apuopettaja Sömme, ja kun tämä tuntui hänestä jo liikanaiselta, niin yhtäkkiä lensi ovi auki ja vimmoissaan seisoi Sömme luokassa.

— Oh, suokaa anteeksi, sanoi Sömme — en minä luullut että täällä olisi opettajaa! Ja niin sanoen hän lähti. Se oli niin Sömmen tapaista — hävyttömän pilkallista.

Mutta luokalla oli nyt jonkin verran hiljaisempaa; kukin koetteli voimainsa takaa tukahuttaa nauruaan. Ja Antti Bech nousi ylös:

— Opettaja Finsdal! Te ette - - - hahaha! Nauru valtasi taas vastustamattomasti luokan, se ihan ulvoi; — sitten tuli vähän hiljaisempaa ja Antti seisoi nauru kurkussa, silmissä ja vatsassa, ja koetteli solkata:

— Opettaja, Te ette ole pa — haha — panneet — ki — hihi — kiinni ho — ho — ho — housujanne!

Tällainen oli herra Finsdalin vastaanotto luokalle ja koko kouluun yleensä. Tarina levisi nyt keskikoulun viidenneltä yhtäkkiä koko kouluun ja hra Finsdalia otettiin sitten joka uudelle luokalle vastaan kiinnittämällä mitä peittelemättömintä huomiota hänen — housuihinsa.

Mutta vähitellen, kun hra Finsdal esiintyi mitä huolekkaimpana ja tarkkana puvultaan, haihtui tuo juttu itsestään. Keskikoulun 5:nnellä luokalla oli alettu innostua muihin seikkoihin hra Finsdalissa; etenkin oli tuo paikattu housunlahe nyt arvostelun ja huomautusten esineenä. Kun hän käveli edestaas lattialla, tähtäsivät kaikkien katseet pilkallisesti hänen jalkoihinsa; kateederissa istuessaan täytyi hänen oikein piiloittaa jalkansa tuolin alle. Alituiseen hoettiin hänelle:

— Herra Finsdal, Teidän hihassanne on likapilkku! tai muuta sen tapaista. Ja kun hän rupesi itseään sukimaan tai korjaamaan huomautettuja virheitä, niin alkoi luokka heti nauraa ja ulvoa. Viimein älysi luokan päämies, Simon Selmer, että hra Finsdal aina ennen kun tuli tunnille 5:nnelle luokalle, seisoi monta minuuttia peilin edessä opettajain huoneessa ja putsaili itseään. Siitä sai luokka aiheen kerätä kolehtia taskupeilin ostoon, joka sitten siistissä paketissa pantiin kateederille herra Finsdalin eteen ennenkun tunti alkoi.

Herra Finsdal katseli pakettia ja kysyi: — Kuka teistä on tämän tänne unohtanut?

Ei tullut vastausta.

Herra Finsdal avasi paketin; päällyspaperin alla oli toinen paperi, jossa sanat:

»Herra Finsdalille!

Tätä käyttäkää,
Toimenne täyttäkää,
Siistiltä näyttäkää!»

Herra Finsdal punastui; astui kuitenkin alas kateederista ja heitti koko käärön uuniin. Kun hän sitten alkoi kuulustella saksaa, tirskui koko luokka, sillä he olivat kuulevinaan, että hänellä oli itku kurkussa. Mutta ehkäpä se johtuikin vain siitä, että hra Finsdalilla oli niin merkillinen ääni; se oli hiljainen ja ikäänkuin arka. Samantapainen oli hän muuten koko mieskin. Saksaa eivät pojat tietysti tällä tavoin oppineet; herra Finsdal ei osannut pitää heitä kurissa.

Eräänä päivänä satoi lunta, nuoskeaa, märkää maaliskuun lunta koulun pihalle. Antti Bech ja Kristian Haasted keksivät silloin sen tempun että kantoivat sylillisen lunta luokkaan — ja latasivat sen tönkkinä kattoon kateederin kohdalle. Herra Finsdal tuli luokkaan ja nousi tapansa mukaan istumaan kateederiin niin kiireesti kuin mahdollista, aivan kuten piiloon. Lumen vuoksi oltiin hyvin jännityksessä, siksi myöskin tavattoman hiljaa, ja herra Finsdal oli oikein tyytyväisen näköinen — ehkä vähän pelokkaankin. Yhtäkkiä alkoi tippua vettä hänen päähänsä, ja päiväkirjaan, joka oli hänen edessään.

— Luuttuavatko ne tuolla yläällä? kysyi hän ja katsoi samassa kattoon. Lupsis! koko puoleksi sulanut ja märkä lumikönttä putosi hänelle päin naamaa.

Luokka hirnui ihan hulluna. Herra Finsdal kuivaili ja suki itseään aivan rauhallisesti. Kun hän alkoi päästä vähänkin kuntoon, nousi hän hiukan ylös ja katseli luokkaa. Viimein hän sanoi:

— Minä en nyt enää mitenkään voi olla ilmoittamatta teidän kunnottomuuttanne rehtorille. Minä luulin, että te itse palkitsisitte minun kärsivällisyyttäni lakkaamalla tällaisista kujeista.

Mutta ei siitä kuulunut sen enempää ja Simon Selmer selitti, että herra Finsdal ei tietysti uskaltanut kertoa rehtorille miten hävyttömästi pojat tohtivat häntä kohdella; — se tietysti potkittaisiin pois viransijaisen paikastaan.

Muutamia päiviä sen jälkeen näytti Antti Bech toisille pitkällä välitunnilla kuvaa, jonka hän oli piirtänyt herra Finsdalista. Hän oli siinä ihan piukkatakissa ja hirveän iso paikka housunlahkeessa. Tämän kuvan pisti hän saksan lukukirjan väliin ja sen hän sitten vei herra Finsdalille. Kun kielioppi oli kuulusteltu ja otettiin lukukirjat esille, huomasivat kaikki, että herra Finsdal näki kuvan ja lensi tulipunaiseksi.

Kun herra Finsdal huomenaamuna tuli kouluun, oli hänellä ihka uudet, vaalean harmaat housut. Hän oli niiden tähden vähän kuin häpeissään; näytti ihan katuvan sitä että oli ostanut niin vaaleaa kangasta ja pujahti kateederiin aivan kuin piiloon.

Seuraavana päivänä keksi Anton Bech erinomaisen kujeen. Pyöreälle, nahkalla päällystetylle kateederituolille pani hän neljä pientä pikipalloa; kun herra Finsdal sitten istuisi sinne ja hautoisi oikein perällään pikeä, niin. − − −

Siitäkös ilo syntyi!

Mutta herra Finsdalin kanssa tulikin myös rehtori. Aikoi vähän kuulustella poikia.

Jokainen ymmärsi mistä nyt oli kysymys. Sillä Simo Selmer, jonka isä oli rehtorin hyvä tuttava, oli kertonut, että oli aikomus ottaa herra Finsdal koko vuodeksi yliopettaja Sömmen sijaiseksi ensi syksystä alkaen. Rehtori tahtoi vähän auttaa herra Finsdalia, joka oli hyvin köyhä ja jonka täytyi pitää huolta vanhasta äidistään. Nyt tuli rehtori kuulustelemaan, miten pojat osaavat.

Jännitys ja pelko siitä että rehtori huomaisi nuo pikipallerot kateederituolilla haihtui, kun rehtori istuutuikin Simo Selmerin viereen seuratakseen lukua hänen kirjastaan ja herra Finsdal ei istunut minnekään.

Antti Bechiä luetettiin ensin ja hän käänsikin kohtalaisesti.
Kielioppi ja jäsennys sujuivat välttävästi. Sitten tutkittiin Severi
Miehentappajaa, mutta kehnostihan se meni, sillä ei voinut luntata, kun
rehtori oli luokalla!

Sitten nousi rehtori ylös ja kiitti puolestaan.

— No, herra Finsdal, oletteko te muuten tyytyväinen tähän luokkaan?

— Kyllä, herra rehtori, aivan tyytyväinen. Täällä on monta terävää poikaa ja jos ne vain tahtovat, niin selviävät ne hyvin tutkintoon!

Rehtori sanoi hyvästi ja meni.

Luokalla oli aivan hiljaista. Herra Finsdal meni kateederiin, istahti tuolille ja jatkoi opetusta, huomattavasti hyvin tyytyväisenä tästä tavattomasta hiljaisuudesta ja tarkkaavaisuudessa. Simo Selmer kuiskasi vierustoverilleen Antille:

— Näitkös, raukkaa! eipäs uskaltanut kieliä, ymmärräthän, ensi vuoden paikan vuoksi, tietysti!

Mutta Antti Bech ei vastannut. Hän istui hiiren hiljaa; kai hän jännityksessä odotti, että herra Finsdal nousisi ylös ja piki — - - ! tai ehkäpä hän ajatteli, että herra Finsdal on sentään sikamaisen hyvä, kun vastasi rehtorille sillä tavoin! Ehkäpä hän vain kuunteli tarkasti; sillä herra Finsdalin puhetta oli itse asiassa kovin hauska kuunnella — etenkin nyt, kun luokka antoi hänen puhua rauhassa!

Herra Finsdal kertoi juuri miten kielet liittyvät toisiinsa; eivät ainoastaan saksa, norja, tanska ja englanti, eivät ainoastaan germaniset kielet, vaan kerrassaan kaikki, — europalaiset, muinaiset, latina, kreikka, sanskriitti. Kulettiin kielten kautta kauas takaisin historiaan ja läpi koko suuren maailman; kielet tulivat ihan kuin vilkkumajakoiksi synkeällä öisellä merenulapalla. Niiden sanojen ja kehityksen kautta voi hämärästi nähdä koko ihmissuvun vaelluksen aivan muinaisuuden pimeistä öistä saakka - - - ! Oikein suuremmoinen seikkailujen sarja alkoi hohtaa mielissä herra Finsdalin puhuessa, — tuossa tulivat valoon muinaiset intialaiset silkkikauhtanoissaan astellen syvistä kallioluolistaan — ja tuossa hurja persialaisten ratsasjoukko vuorilta — ja kreikkalaiset, päiväpaistetta ja marmoria, — ja roomalaiset kotkakatseiset, kyömynenät, maata kumisuttavina legioonina; — germaanit, kultakiharoin, kypäripäin ja paljain, jäntevin käsivarsin, kirveet välkkyivät ja kalskahtelivat viljelysmaita avatessa, — normannit kuohukeulaisilla sotalaivoillaan myrskyssä pohjanmeren yli — — —

Vahtimestarin kello soi.

Luokka oli hiiren hiljaa — joka kellon kilahduksella heidän vatsaansa ihan väänteli!

Herra Finsdal hymyili:

— Kas tuollaisia teidän pitää olla tunnilla, pojat! Siten on meillä kaikilla hauskempi olla.

Hän oli hyvin tyytyväinen, määräsi läksyn ja aikoi nousta —

Tuoli roikkui kiinni. Herra Finsdal ei voinut ymmärtää — — —? ennenkun hänen täytyi irtipäästäkseen repiä niin kovin, että tuolin istuimeen jäi vaaleanharmaa repale. Hän oli niin hassunkurinen tuossa touhussa. Tulipunaisena repien ja kiskoen ja koko vartalo kierossa tuoliin päin, joka roikkui kiinni hänen takapuolissaan.

Ja vihdoin nauroi luokka ihan haletakseen. Kaikki, paitsi Antti Bech, jonka oli ihan tietämättään täytynyt kavahtaa ylös ja joka oli juoksemaisillaan herra Finsdalin avuksi. Mutta ei uskaltanut. Hänkin oli ihan korviin saakka punainen, ja kun herra Finsdal viimein pääsi irti, istahti Antti joutuin alas eikä näyttänyt kasvojaan.

Herra Finsdal ei virkkanut mitään, vaan meni kiireesti ulos.

Simo Selmer otti nyt tuon herra Finsdalin vaaleanharmaan housunrepaleen, huiskutti sitä ja sanoi että se on viholliselta vallattu lippu.

— Se on luokan ihanin voittomerkki, sanoi hän, ja sen saa sankari,
Antti Bech!

Mutta Antti käski hänen pitämään suunsa kiinni ja meni ulos.

Samana päivänä iltapuolella meni Antti Bech isänsä luo ja kertoi tälle koko jutun noista pikipalloista ja herra Finsdalin housuista.

Kaupungissa oli ainoastaan kaksi räätäliä, jotka voivat tulla kysymykseenkään, ja Antti sai siis pian selvän siitä kumpaa tarvitsi.

— Kuulkaahan Hansen, voisittekohan te nyt niin pian kuin mahdollista tehdä sellaiset housut kuin teitte äskettäin herra Finsdalille? Ne olisi ommeltava hänen mitallaan ja lähetettävä minulle; isä maksaa sitten Teille.

Kahden päivän päästä tuli Antti kouluun iso käärö kainalossa. Puhumatta siitä mitään tovereilleen sai hän sen sijoitetuksi kateederin sisäpuolelle.

Tuli saksan tunti ja myös herra Finsdal vanhat, paikkalahkeiset housut jalassa. Luokassa mellastettiin kuten ainakin eikä kuultu Finsdalin kehoituksia: Hiljaa, pojat! Finsdalin ääni olikin nyt entistä heikompi. Hän näytti ihan väsyneeltä. — Hän meni kateederiin, näki paketin ja pyöritteli sen auki luokan nähden — uudet, vaaleanharmaat housut!

Herra Finsdal seisoi hetken housut kädessä; sitten vaipui hänen kätensä, housut putosivat permannolle ja herra Finsdal painui kumaraan kateederin pulpettia vasten. Pojat eivät oikein tienneet, mikä sillä nyt — ja herra Finsdal - - - itki.

Herra Finsdal itki. Ei maksanut vaivaa koettaa sitä salata, — hän pyyhki nenäänsä, piiloitti kasvojaan päiväkirjan taakse; mutta mitäs se auttoi…

Viimein ryki ja köhi hän itkun kurkustaan ja paremminkin kuiskaten kuin puhuen hän sanoi:

— En tiedä, pojat, kuka teistä tämän on tehnyt enkä tahdo tiedustellakaan hänen nimeään. Minä en ole huolinut piitata paljon teidän käytöksestänne minua kohtaan, vaikkakin hyvin tiedän, ettei siitä ole liioin teidän kunnianne kasvanut. Minä olen ajatellut, että me kyllä selviäisimme siitä ajan kuluessa keskenämme, sillä minä uskoin, että te olisitte sittenkin kunnon poikia, joilla on hyvä sydän. Ikävä kyllä, minä olen tänään saanut pettyä siinä luulossani. Hyvin pahoin te olette nyt tehneet, ymmärrättekös, oikein halvasti, minun mielestäni. Mutta erehtyneet olette, jos te luulette, että minä rupeisin teidän narriksenne, teidän, pikkupoikain; minä menen nyt sanomaan rehtorille, että hankkikoon teille uuden saksanopettajan. Minä en enää halua opettaa teitä.

Herra Finsdal tuli alas kateederista ja oikoi takkiaan.

— Saatte nyt mennä kotiin, pojat. Menkää hiljaa, ettette häiritse muita.

Aivan hiljaa kokosivat pojat kompeensa. He eivät voineet tätä ymmärtää.
Ja olihan hauskaa päästä koulusta kolme neljännestä ennen kello 2!

Ja he läksivät luokasta kaikki muut paitsi Antti Bech, joka herra
Finsdalin ihmeeksi jäi.

— No Antti, saat mennä nyt!

Antti oli iso, pitkä poika, luokan vahvin, liinatukkainen ja lujarakenteinen. Hän seisoi pulpettinsa takana liikkuen jalalta jalalle.

— Minä — en minä — tarkoittanut sitä! sanoi Antti viimein.

— Sinäkö se toit nuo kouluun? kysyi herra Finsdal ja osoitti vaaleanharmaita housuja, jotka rehjottivat lattialla.

— Minä. Minä toin! uikahti pitkä Antti yhtäkkiä ääneensä itkemään. Hän kyyrötti nyt pulpetin kantta vasten ja nyyhki, itki.

— Miksi sinä sen teit? kysyi herra Finsdal ja laski kätensä Antti
Bechin kiharaiselle päälle.

— Minä — en tarkoittanut, — minä vain — vain — minä olin ne — pikipallit — ja — Teidän ei tarvitse luulla — minä — - - että — — —

Itku ei antanut hänelle valtaa pitkään aikaan. Viimein sai herra Finsdal hänet rauhoittumaan ja sitten kertoi Antti, miten hän oli aikonut sovittaa sen minkä oli tehnyt niillä pikipalloilla, — oli puhunut isälleen — ja kertoi jutun kulun ihan loppuun saakka, mikä kuului:

— Mutta räätäli Hansen sanoi, että minä sanoisin Teille terveisiä, ettei hänellä ikäväkseen ollut ihan justiinsa sitä samaa kangasta - - -!

- - - Seuraavana päivänä tuli herra Finsdal kouluun jalassa nuo uudet vaaleanharmaat housut, jotka eivät olleet ihan justiinsa sitä samaa kangasta kuin ne, jotka oli turmeltu pikipalloilla.

Keskikoulun 5:teen luokkaan hän astui kateederiin ja sanoi:

— Pojat, kuulkaas, eilen minä sanoin, etten minä halua enää opettaa teitä. Mutta minä haluan kuitenkin. Antti Bech minulle osoitti, että minä olin erehtynyt, kun luulin, ettei teillä ole hyvää sydäntä.

Ainoakaan luokka ei selvinnyt sinä vuonna saksassa tutkintoon niin hyvin kuin keskikoulun 5:s.

Kun herra Prahl syksyllä otti pojat vastaan keskikoulun kuudennelle, niin hän ihan hämmästyi. Niin hyvin he osasivat saksaa. Tästä puhui hän hyvin usein herra Finsdalin kanssa, joka syksystä alkaen tuli koko vuodeksi herra Sömmen viransijaiseksi ja sittemmin vakinaiseksi apulaisopettajaksi samaan kouluun.

Herra Finsdalilla on vieläkin kahdet vaaleanharmaat housut, jotka ovat niin toistensa näköiset, ettei niitä voisi eroittaa, jos ei toisiin olisi ommeltu iso paikka keskelle takapuolia.

RUONA.

Aikaisin keväällä, kun lunta vielä oli tuntureilla ja niissä paidoissa laaksoissa, joihin ei aurinko ylettänyt, tulivat seudulle lappalaisperheet, jotka joka vuosi palasivat sinne vanhalle leiripaikalleen Stortind-vuoren laaksoon, pappilan yläpuoleiselle rinteelle. Tuhansine poroineen ja alati haukkuvine koirineen liikuskelivat ne siellä ylängöllä koko kesän koivikkorantaisten lampien partailla, kunnes koivujen lehdet kellastuivat ja päivä aleni aikaisin Stortindenin vitilumisen harjan taakse.

Papilla oli kaksi lasta; Martti kävi kaupungissa koulua ja oli kotona vain loma-aikaan, mutta pikku Hanna oli kotona vuodet päästään ja häntä opetti äiti. Pappilassa oli hyvin hauskaa kesällä, etenkin rannalla, jossa oli niin paljon kaikellaisia merkillisiä raakkuja ja kiviä ja korallia ja merieläimiä; mutta mikään ei ollut kuitenkaan sen veroista kuin käynti tunturilla lappalaisleirissä. Ja siellä kävivät pappilan lapset niin usein kuin vain laskettiin tai kun oli kaunis ilma.

Nämä lappalaiset olivat eräässä suhteessa erilaisia kuin yleensä; useimmat heistä osasivat norjankieltä; mutta keskenään ne tietysti puhuivat omaa, kummallista, käsittämätöntä kieltään, joka helähteli ja sujui niin nopeasti; ihan ne laskettelivat kuin pelästytetyt lintuvuoren asujamet, kun kaikki yhtaikaa joskus tolkkusivat suunvuoroa toisilleen antamatta! Kovin kilttiä olivat he pappilan lapsille, joiden kanssa he nyt olivat hyviä tuttuja, antoivat heille poronmaitoa ja kaikellaisia kapistuksiaan, lakkia ja koreita nauhoja ja kallokkaita ja jos jotain.

Nuo tunturin lapset, Ymas, Matti, Jo, Marja, Lyma ja Seimke olivat pappilan sisarusten paraita ystäviä; he leikkivät yhdessä ja pappilan lapset opettivat heille omia leikkejään, hippaa ja piilopenttistä ja leskistä. Ja lappalaislapset opettivat Martille ja Hannalle vuorostaan noita merkillisen hupaisia omia taitojaan, — punomaan lankaa jänteistä, pyytämään porovasikoita suopungilla ja leikkimään pororaidetta, kiitäen pulkilla yli lumisten lakeuksien, ohjaaja etunenässä, — hei mitä huimaa kyytiä!

Kaikkein enimmän lappalaislapsista pitivät he Ruonasta. Hänen kanssaan he olivat ensimäiseksi tulleet tutuiksikin, — ja siitä kai johtui tuo ystävyys. Ruona oli noin Hannan ikäinen, pikkuinen, mustatukkainen; ruskeassa, päivettyneessä naamassa kiiluivat mustat silmät. Räiskyvän vilkas hän oli, aina etunenässä hauskuutta keksimässä, mutta joskus myös kiukkuinen, kähisevän kiukkuinen, puri hammasta ja hyppi ihan silmille vaikka vihansa esine olisi ollut kaikkein isoimpia poikia, — ja raapi ja puri niin että Hanna usein alkoi häntä ihan pelätä! Mutta pian hän taas leppyi, — ja herttaisempaa inehmoista ei ole monta kuin pikku Ruona! Hän lahjoitteli usein Martille ja Hannalle kaikkein rakkaimpia kapistuksiaan. Niinpä kerran parhaan kultaneulaisen, sinisen lakkinsakin, jossa oli välkkyvät kultanauhat.

Ruonan äiti oli Anika, pitkä, mustaverinen nainen, jonka mies oli monta vuotta sitten hukkunut kalamatkalla Tenojokeen. Hän oli hyvin vähän toisten lappalaisten parissa; mutta helppo oli huomata, että muut kunnioittivat suuresti häntä ja hänen sanojaan.

Joskus saivat pappilan lapset nähdä tuntureilla hurjia nujakoita; etenkin kun lappalaiset alkoivat kiistellä esimerkiksi poroista. Silloin ne kinasivat yhä kiukkuisemmin kunnes karkasivat toistensa tukkaan; kerran tappelivat ne ihan puukoillakin ja kauhusta kalpeina lähtivät Martta ja Ruona käpälämäkeen ja juoksivat joutuin kotiin.

Mutta Anika se melkein aina heidän riitansa ratkaisi ja hänen tuomioonsa he tyytyivät.

— Hyvin hauskaa oli lappalaisleirissä ja suru tuli, kun he syksyllä lähtivät matkaamaan tunturein yli Venäjälle, jossa heidän porojensa talvilaitumet olivat.

Itse pappikin oli lappalaisten hyvä ystävä. Joskus lähti hän sunnuntai-iltapäivinä ylös tuntureille kota-kylään ja piti jumalanpalvelusta lappalaisille heidän omalla kielellään, jota hän oli opetellut. Usein kävivät lappalaisetkin aisalla kirkossa pappilan vieressä kuulemassa saarnaa ja kävivätpä jotkut heistä joskus kansliassakin puhelemassa isän kanssa vakavista asioista.

Mutta Anika, Ruonan äiti, ei koskaan tullut tuollaisiin tilaisuuksiin. Koskaan ei hän käynyt kirkossa, ja kun pappi tuli lappalaiskodille, lähti hän tuntureille ottaen Ruonan mukaansa. Martti ja Hanna kysyivät isältä minkätähden se on sellainen ja saivat silloin tietää, että Anika on erästä eri lahkoa, joka ei ole yhtä mieltä pappien kanssa Jumalan sanan julistamisessa. Muuten piti pappi hyvin paljon Anikasta hänen viisautensa ja lempeän luonteensa vuoksi.

— Sattuipa silloin eräänä kesänä, että Anika tuli kipeäksi ja hänet vietiin tohtorin hoitoon, joka asui peninkulman päässä pappilasta. Ruona oli äidin kanssa. Anika ei tullut terveeksi syksyyn, jolloin toisten lappalaisten oli muutettava seudulta; ja suurin laumoin tulivat he tohtorin taloon sanomaan Anikalle hyvästi; ja kun Anika sitten eräänä lokakuun yönä nukahti kuolon uneen, ei pitäjässä ollut ainoaakaan tunturilappalaista.

Pappi kävi hautaamassa Anikan kirkon kalmistoon ja tuli sitten pikku Hannan kanssa kotiin vaimonsa luo taluttaen Ruonaa. Äidin oli hoidettava pienokaista kevätpuoleen saakka, jolloin lappalaiset palaisivat seudulle; eihän sitä miten saanut lähetetyksi niille tiettömäin tunturien yli, kun lumipyrytkin niin raivosivat.

Ruona pantiin Martin sänkyyn eteispuolelle, jonne nyt Hannankin maja muutettiin. Ensin uikutteli ja vikisi Ruona yöt päivät kuten emoton varpusenpoika ja oli arka ja tuijotteli pelästynein, kyyneleisin, mustin silmin. Mutta vähitellen alkoi hänen mielensä kirkastua, kun häntä hoidettiin pappilassa niin hellästi. Hyviä olivat he, pappi, hänen vaimonsa ja Hanna, joka alituiseen Ruonaa taputteli ja suuteli ja koetteli lohdutella jos jollakin tavoin. Viikon päästä jo alkoi hymy paistaa hänen pikku kasvoiltaan ja pian muuttui hän jälleen tuoksi entiseksi hilpeäksi ja vilkkaaksi iloisten kesäpäiväin Ruonaksi.

Hän ja Hanna olivat sydänystäviä ja aina yhdessä. Papin rouva rupesi opettamaan Ruonaa Hannan kanssa! ja silloin selvisi, että Anika, hänen äitinsä, oli opettanut hänet hyvin sekä lukemaan että kirjoittamaan; katkismusta ja piplianhistoriaa osasi hän ainakin yhtähyvin kuin Hanna, ja sikäli kun luettiin, huhki Ruona Hannan edelle selvällä ja sukkelalla älyllään. Kun äiti torui Hannaa ja kehoitteli olemaan yhtä ahkera kuin Ruona, niin Hanna joskus ihan harmistui ja oli sitten tyly Ruonalle. Mutta silloin Ruona pyyteli niin kauniisti anteeksi, että kauna haihtui ja heistä tuli hyvät ystävät jälleen. He leikkivät ja naureskelivat yhdessä päivät pitkät. Sinä vuonna satoi lunta aikaiseen, jo marraskuussa, ja he laskivat mäkeä kelkalla ja suksilla mainioista mäistä kuun, tähtien ja revontulien paisteessa. Ne korvasivatkin auringon valon, joka oli nyt ihan kadonnut eikä pilkahtanut edes puolenpäivän aikaan.

Kaikkein hauskinta heillä oli iltasella, kun he olivat jo menneet makaamaan. Isä ja äiti nukkuivat viereisessä huoneessa ja ovi sinne oli auki. Mutta lastenhan oli mentävä nukkumaan aikaisemmin kuin isä ja äiti, ja ennenkun isä ja äiti tulivat, kellottelivat Ruona ja Hanna valveilla ja rupattelivat keskenään kunnes nukkuivat. Etenkin Ruona tiesi kertoa tarinoita. Niitä hän oli kuullut äidiltään ja muilta lappalaisilta. Ne olivat ihmeellisempiä ja hauskempia kuin kaikki muut sadut, tuumi Hanna, joka istua kyyrötteli sängyssä ja kuunteli.

Kun kuu paistoi akkunasta sisään ja valaisi Ruonaa, joka istui päänalusella valkea yöpaita päällä ja mustat silmät kiiluen, kertoi hän pahoista hiisistä, jotka pimeän aikaan tulevat tunturille tekemään lappalaisille pahaa; aallottaresta, joka nousi salaa järvestä sydänyöllä ja uiskenteli rasvatyynessä lahdessa, ja kylpi ilmassa, joka oli siitä sama kuin meistä vesi, tuossa kullankirkkaassa, suviöisessä ilmassa ja auringon paisteessa! Mutta silloinpa näkikin aallottaren lappalaispoika levätessään ja loikoessaan koivuviidakossa ja otti sen kiinni ja teki sille pienen naarmun veitsenkärellä käteen niin että punainen verenpisara tuli haavasta; ja silloin ei merenneito enää päässyt pakoon. Mutta aina hänellä sitten oli ikävä kuten meillä ihmisillä on koti-ikävä, — kunnes sai kauniin lapsen, jolla oli siniset silmät. Silloin oli hän iloissaan kuten olisi päässyt ihan meren luo, sillä lapsen silmät olivat siniset kuten kesäinen meren lahti.

Ja paljon muita sellaisia satuja kertoi Ruona iltasella, jättiläisistä ja menninkäisistä ja jos jostain ilkeistä peikoista, joihin lappalaiset ennen uskoivat.

Kun Hanna kysyi, ovatko nuo tosia, vastasi Ruona vain: — Äiti sanoi niin! Ja kun Hanna kerran kuitenkin epäili niiden todenperäisyyttä, vihastui Ruona niin hirmuisesti että Hanna ihan pelästyi häntä, kun hän seisoi siinä paitasillaan keskellä lattiaa — hän oli hypännyt pois sängystä — ja kysyi: — Luuletko sinä, että minun äitini valehtelee? Ja koko yön valvoi Ruona sitten nyyhkytellen ja vuoteellaan heittelehtien.

Sen jälkeen ei Hanna kertaakaan uskaltanut kysyä, ovatko nuo tosia, mitä Ruona kertoo.

Joskus muulloinkin pikastui ja hurjistui Ruona vielä, etenkin kun Hanna ärsytteli häntä hänen lappalaispukunsa vuoksi; sillä sellainen puku hänellä oli; pappi ja hänen rouvansa tuumivat, ettei kannattane laitattaa toisia, kun nuo lappalaisvaatteetkin ovat vielä aivan ehyet ja hyvät. Mutta mistäpä oli Ruonalle surua.

Kauan eivät he kuitenkaan koskaan olleet toisilleen vihasia, ainoastaan väliin kun äiti oli torunut Hannaa hänen laiskuutensa vuoksi läksynluvussa, kiusasi Hanna Ruonaa.

Niin kuluivat kuut kunnes joulu oli ovella.

Vuonohöyryllä oli tullut paketteja ja laatikkoja, ja Hanna ymmärsi hyvin, että niissä oli lahjoja, vaikkei äiti tahtonut sanoa, mitä niissä oli. Sanoi vain luulevansa, että niissä on jauhoja ja sokeria ja muuta sellaista puotitavaraa. Mutta niiden joukossa oli kaksi laatikkoa aina Kristianiasta saakka ja ne olivat varmaan Hannu-enolta ja kummilta; ne lähettävät joka vuosi joululahjoja ja ne lahjat ovat aina kaikkein hauskimpia, — kun ovat sieltä ihan etelästä pääkaupungin suurista puodeista!

Iloiten he odottivat joulu-iltaa! Ja Martti tulee kotiin koulusta ja on koko kuukauden pappilassa ja Ruona ei ollut ikinä nähnyt joulupuuta; jännityksessä hän odotteli ja kuunteli mitä Hanna kertoi jouluaatto-illasta. — Sinä iltana ei heillä tunturilaisilla ollut koskaan mitään erikoista hauskaa!

Ja Hanna iloitsi nyt jo etukäteen melkein enimmin siitä, mitenhän se Ruona hämmästyisi ja riemastuisi, ja ihan salaa ompeli hän uudet vaatteet sille nukelle, jonka hän aikoi lahjoittaa Ruonalle.

Mutta kolme päivää ennen jouluaatto-iltaa torui äiti taas kovasti
Hannaa, kun hän ei silloinkaan osannut katkismusläksyään:

— Sinun ei pitäisi saada joulu-iloakaan, kun olet niin laiska, sanoi äiti.

Mutta Ruonaa kehui hän erittäin juuri tänään, sillä se päivä oli viimeinen lukupäivä ennen joululomaa.

Iltapäivällä lähtivät pikkutytöt hiihtelemään. Hanna oli ärtyinen eikä puhunut mitään, vaikka Ruona olisi mitä virkkanut. Viimein seisattui Ruona:

— Minkä vuoksi sinä olet niin pahalla tuulella, Hanna? Et suinkaan sen läksyn tähden? Onhan sinun äitisi nyt taas jo ihan leppynyt

— E—ei. Minä olen vaan suruissani!

— Minkä tähden olet suruissasi? Sano nyt minulle, niin ehkä minä voin sinua auttaa. Ajatteles, ylihuomenna on jouluaatto-ilta — ja huomenna tulee Martti!

— Sinun tähtesi minä olen niin suruissani, sanoi Hanna.

— Niinkö, minkä tähden?

— Näes, sinullahan ei voi olla joulua ollenkaan, Ruona!

— Miksei?

— Ei, sillä jouluhan on sen vuoksi, että silloin syntyi Jeesus.

— Luuletko sinä sitten, etten minä sitä tiedä!

— En, — mutta sinähän et ole oikea kristitty. Sinun äitisi ei ollut etkä suinkaan sinäkään siis ole. Ja joulu ei ole pakanoita varten.

— Paka…?

— Niin. Sinä ja sinun äitisi olette pakanoita, ihan niin, pakanoita! Ja sentähden ei joulu ole teitä varten.

— Kuka sen on sanonut, että äiti on — oli…?

— Isä itse sanoi, että sinun äitisi oli pakana.

Ruona oli heittäytynyt hangelle ja itki ääneen, mutta Hanna potkaisi alamäkeen ja jätti Ruonan yksin.

Iltasella ei Ruona puhunut sanaakaan, ja kun he menivät levolle, painautui hän kohta piiloon pielustensa alle. Mutta vähän ajan kuluttua kohotti hän päätään ja sanoi:

— Sinä valehtelet!

Hanna säikähti ja hypähti istualleen.

— Miten niin?

— Äiti ei ollut pakana!

— Vai niin, sanoi Hanna, — sinä et siis usko, että isä sen tietää, vaikka on pappi! Milloinka sinä näit äitisi lähtevän kirkkoon? Tai olevan kuulemassa, kun isä piti hartaushetkiä? Tai lukevan ruokalukuja?

— En milloinkaan, kuiskasi Ruona mietteissään.

— Ei, hyvä Ruona, sinun äitisi uskoi vain epäjumaliin, jättiläisiin ja menninkäisiin ja sellaisiin. Viettikö äitisi milloin jouluaattoa?

— Ei, — täytyi Ruonan jälleen tunnustaa.

— No siitä sen nyt näet! Pakana hän oli ja pakanat eivät vietä jouluaattoa.

Niin sanoen kääriytyi Hanna peitteisiinsä ja antoi Ruonan jäädä yksin valvomaan ja asiaa aprikoimaan. Ja Ruona aprikoi. Koko yön hän ajatteli kunnes uupui ajatuksissaan uneen.

Huomenna tuli Martti ja kaikki olivat pappilassa siitä kovin iloissaan. Ruonakin tervehti Marttia; mutta oli muuten sinä päivänä kovin hiljainen.

Ja huomenna oli jouluaatto-ilta.

Jouluaattona aamupäivällä olivat Ruona ja Hanna Martin huoneessa ja katsoivat kun Martti otti tavaroitaan matkalaukusta ja järjesteli niitä kaappiin; — hänhän saisi olla kotona kokonaisen kuukauden. Martin laukussa oli jos jotain merkillisyyksiä ja pikkutytöt katselivat hyvin innoissaan, kun Martti järjesteli tavaroitaan.

Silloin sanoi Ruona yhtäkkiä:

— Onko se totta, Martti, etteivät pakanat vietä jouluiltaa?

— Tietysti! Mitä ne siitä pihtaisivat! Nehän palvelevat epäjumalia! Niillä on kyllä joskus juhlia omille jumaloineen, — mutta ei joulu-iltaa.

Vähän ajan päästä kysyi Ruona taas:

— Martti, onko se totta, että sinun isäsi sanoi, että äiti oli pakana?

Hanna nyki Marttia ja iski silmää niin ettei Ruona sitä huomannut ja kohta vastasi Martti:

— Tietysti! Etkös itse sitten sitä tiedä, että sinun äitisi oli pakana!
Viettikö hän koskaan esimerkiksi jouluaatto-iltaa, sanopas?

— E—ei, sanoi Ruona hiljaa. Ja vähän ajan päästä puikahti hän ulos.

Murkinalle ei Ruona tullut.

— Noo, kylläpähän tulee, tuumi pappi ja he söivät.

Mutta Ruona ei tullut. He alkoivat käydä vähän levottomiksi hänen tähtensä; palvelijatar ja renkipoika olivat olleet ulkona häntä hakemassa, mutta eivät olleet häntä löytäneet.

Ulkona oli jo melkein kuin yö, tähtikirkas ja himmeä, äänettömien, valkeiden hankien kimaltaessa. Pappi pani päälleen ja lähti ulos lasta hakemaan. Hänen mieleensä oli johtunut eräs paikka, — eiköhän Ruona ole siellä.

Kirkko kumotti korkeana ja solakkana kummullaan tummansinisen, tähtikirkkaan taivaan alla, ympärillään kalmisto puoleksi vastasataneeseen, puhtaaseen lumeen peittyneine ristineen ja nimikilpineen. Oli niin äänetöntä täällä mäellä kaukaisten, korkeain tunturien ja vuonon välillä, joka kahahteli hiljaa jään äyräisiin ja hohti mustina railoina lumen alta.

Ja olihan nyt pyhä, suuri jouluaatto-ilta.

Pappi kulki kalmistoon päin; ripeästi asteli hän suksen latuja pitkin, joiden näki tosiaan vievän tuonne kirkkotarhaan; hän oli jo ajatellut, että sinnehän se Ruona lie mennyt.

Mäen laelle, kalmiston kiviaidalle seisattui pappi ja tarkasteli autiota, hiljaista kirkkomaata ympärillään; mutta ei näkynyt ketään, vain lumiset kunnaat risteineen hohtivat, eikä kuulunut muuta kuin kukon ruosteinen narahdus tuulessa kirkon viirissä.

Silloin alkoi pappi seisoessaan pelätä, hänen katseensa osui tuonne mustasiniselle vuonolle: Olisikohan pienokainen erehtynyt tuonnepäin? Mutta tähdet taivaalla tuikkivat niin lempeästi ja vakuuttavasti kuten tahtoen virkkaa: Tänä iltana ei tapahdu mitään pahaa, onnettomuuksia; sillä tämä on jouluaatto-ilta.

Ja samassa oli pappi kuulevinaan huokauksen hangesta. Hän säpsähti ja kulki ääntä kohti kunnes seisattui eräässä paikassa, johon hän muisti haudanneensa Anikan, Ruonan äidin. Ja siinä huomasi hän, että lunta oli kaivettu kasaan ja paremmin tarkastettuaan näki hän, että hautakummun toiselle puolelle oli kaivettu syvä kolo, aina maanpengermään saakka ja kolon pohjalla istui tyttönen ja itki. Ja se tyttö oli Ruona.

— Rakas lapseni, miksi sinä istut siellä! Tule nyt kotiin, pannaan tulet joulupuuhun…

— En tule!

— Mitä sanoit! Tule nyt, tule, lapsi!

— Kun ei äitikään vietä jouluaattoiltaa, kun oli pakana, niin en minäkään! Minä tahdon olla äidin luona, aina, aina! Minä tahdon kuolla, tahdon; niin pääsen äidin luo. Minä tahdon, tahdon kuolla!

Lapsi itki ja äkäili hurjana, niin että pappi ihan pelästyi, ja hänen täytyi ottaa Ruona syliinsä ja kietoa hänet kiukkuisesta vastustuksesta huolimatta päällystakkiinsa ja kantaa kotiin. Siellä pantiin hänet ison kamarin sohvalle ja kun hän oli itkenyt aikansa ja oli papin kanssa kahden kesken kamarissa, kertoi hän, mitä Martti ja Hanna olivat sanoneet ja väitti, ettei hän piittaa koko jouluaatosta nyt kun ei hänen äitinsäkään ole täällä yhdessä ilossa.

Sitten kutsuttiin Martti ja Hanna sisään ja pappi torui heitä ankarasti. Mutta Ruonalle sanoi hän, että hänen äitinsä, Anika, on ollut paraita kristittyjä mitä hän tuntee, ja että Anika nyt on taivaassa Jumalan ja Jeesuksen luona, joka syntyi tänä samana päivänä monta sataa vuotta sitten. Ja nytpä he sytyttävät joulukynttilät ja ovat niin iloisia kuin suinkin voivat, niin että Herra Jeesus saa sanoa Anikalle taivaassa viitaten alas maailmaan:

— Ole onnellinen, Anika, nyt! Katsoppas miten pikku tyttösi on iloinen ja miten hänellä on hyvä olla!

Sitten avattiin ovet ruokasaliin, jossa joulukuusi kimalsi kaikkine kynttilöineen, ja sittenkös iloittiin ja riemuittiin! Ja viimeinenkin itkun nyyhkytys katosi pikku Ruonan kurkusta, kun tuo kaupungista tullut laatikko avattiin ja papinrouva otti siitä lahjan Ruonalle — ihka uuden, kauniin mekon! Ja siinä oli samettivyökin ja samettia hihoissa.

Ja muissakin laatikoissa oli lahjoja Ruonalle, sekä kummilta että
Hannu-enolta.

Iltamyöhään jouluaattona lähtivät lapset levolle, ja olivat niin väsyneitä ja kylläisiä! Mutta Ruona valvoi kuitenkin vielä jonkun aikaa ja ajatteli äitiä, joka oli taivaassa. Hän luuli, että Hanna nukkui; mutta Hanna ei nukkunutkaan, sillä yhtäkkiä nousi hän ylös ja laskeutui sängystä ja meni sen tuolin luo, missä hänen lahjansa olivat. Ja hän otti sieltä helminauhansa, jonka oli saanut Hannu-enolta, — kaikkein kauneimman lahjansa. Se kädessä hiipi hän hiljaa Ruonan luo, joka makasi silmät ummessa, ja pani helminauhan varovasti, hyvin varovasti Ruonan kaulaan. Ja sitten kömpi hän takaisin sänkyynsä ja pian nukkui hän sikeästi ja rauhallisesti.

Ruona mietiskeli pitkän aikaa. Sitten nousi hän ylös, meni oman tuolinsa luo ja otti siitä sen suuren, kauniin nuken, jonka oli saanut kummilta ja hiipi hiljaa Hannan sängyn viereen. Varovasti nosti hän vähän peitettä ja pisti nuken hiljaa pikku Hannan kainaloon.

MAALAISTULOKAS.

Emmehän me toki saa läksyjä huomiseksi! julisti Simo Selmer ja niin kumoutui tuo epäilys; — meillehän tulee koko joukko uusia kirjoja, joihin ei ole vilaistukaan!

Se oli ensimäinen päivä kesäloman jälkeen, »elokuun 24 p. klo 10 aamupäivällä» kuten kutsukirjeissä sanottiin, jolloin »oppilaiden on jälleen saavuttava kouluun kesäloman jälkeen».

Luokassakos kävi kuhina ja mellastus noina muutamina minuutteina ennen kellon soimista. Oli uusi luokkahuone, uudet penkit ja uudet paikat, joihin oli tutustuttava, ja Simo Selmer väitti, että paikat tänä vuonna määrätään — todistusten mukaan eikä aakkosjärjestyksessä kuten ennen. Tuo väitös johtui nyt vain siitä, että Simo Selmer oli päässyt ensimäiseksi ja että ensimäinen paikka oli aivan akkunan vieressä.

Mutta Antti Bech, jonka nimi alkoi B:llä ja joka sitä paitse oli kolme kertaa niin väkevä kuin Simo Selmer, mokoma ylvästelijä, — oli jo asettunut tuonne akkunanpielipaikalle ja nostanut aivan levollisesti jalkansa pulpetille ja jymisteli nyt kantta anturaraudoillaan ja lauloi täyttä kurkkua!

Tämä olee minun paikka, eikä ole sinun paikka!

Tämä olee minun paikka, eikä ole sinun paikka! — ja Simo Selmer ei siitään selvinnyt, vaikka hän miten seisoi Antin edessä ja viittaili kuin Cicero!

Muuten olivat kaikki yksimielisiä siitä että tämä uusi luokkahuone oli paljoa epämukavampi kuin viimevuotinen. Tämä oli ihan seinäkkäin rehtorin kanslian kanssa ja yhdelle seinämälle olivat ne laahanneet vielä kaksi isoa lasikaappia, jotka olivat täynnä täytettyjä lintuja ja sähkökoneita ja jos jotain apuopettaja Röringin ilettävää törkyä. Hiittäkö he kaikilla noilla rojuilla, lasit vain särkyvät ja ovat vastuksina! Eikö Röring voinut pitää kamaansa alhaalla laboratoriossaan! ja tuo viimevuotinen uuni, jonka irtonaisen suupellin voi pudottaa permannolle hirmuisella räminällä, ja porokaukalo, jolla voi joka paikan tahria, — ne olivat nyt muistoja vain ja heille oli sen sijaan tungettu tuo uusi, ikävä ostouuni. Ja seinätaulukin oli — — — —

— Hiljaa, pojat! Asettukaa paikoillenne — aakkosjärjestyksessä.

Opettaja Sömme seisoi yhtäkkiä keskellä metakkaa, aivan kuten ennenkin, lasit alhaalla nenän nipukassa, kynä korvallisella — ja eikös se vanha, kellertävä takki päällä!

Antti Bechin jalatkos alkoivat liikkua ja Simo Selmer kiiruhti alapäähän Juho Rasmussenin viereen; mutta kun jo kaikki olivat tuuppineet ja muutelleet ja suhisseet ja asettuneet paikoilleen hiljaa, seisoi vielä vieras ovensuussa ja katsoa tuijotteli avuttomana opettaja Sömmeen.

— Mikäs jehu sinä olet? kysyi opettaja.

— Uusi oppilas! huusi koko luokka yhtäkurkkua.

— Mikä sinun nimesi on?

— Aapraham.

— Kun sinä nyt kai et liene se sama kuin se tunnettu senniminen patriarkka, niin ehkäpä sinä sanot minulle sukunimesikin, ystäväni!

Luokka nauraa kirkui, Aapraham lensi tulipunaiseksi aina suuriin käsiinsä saakka, jotka riippuivat avuttomina väljissä kotitekoisen takin hihoissa.

— Minä olen Aapraham Lyng Aagaard, änkytti hän, mutta luokan korviasärkevässä riemupauhussa täytyi hänen toistaa se vielä kolme kertaa.

— No niin, herra Aapraham Lyng Aagaard, sinä saat nyt mennä tuonne ihan akkunan viereen, koska olet niin aakkosten alussa.

— Höh! Mokoma! mukisi Antti Bech ja murjotteli kiukuissaan syrjäsilmin Aaprahamiin, kun hänen täytyi lähteä mainiosta näköalapaikastaan akkunan pielestä.

— No herra Aapraham, mistä sinä olet?

— Arvikin pappilasta.

— No mutta, et suinkaan sinä nyt siellä voinut suorittaa keskikoulun tutkintoa, vai?

— Ei, minä suoritin sen Aalesundissa.

— No osasivatkos ne historiaa ollenkaan siellä Aalesundissa, urho?

— Osasivathan ne, jotkut — — —

Ja olitko sinä noiden valittujen joukossa?

— O-lin!

Nyt suistui sulku ja tukahdutettu nauru hyrskähti taas kuin kevättulva.
Mutta yliopettaja Sömme naputti tapansa mukaan pöytään keskisormellaan:

— Olkaa hiljaa, lopit! Ostakaa siis Thrigen vanhanajan historia ja lukekaa siitä huomiseksi neljä ensimäistä sivua. Meillä on historiaa huomenna kello 12—1. Lukujärjestyksen saatte muuten rehtorilta. Näkemiin!

Tietysti! Tietysti! Ei se aasi tietysti voinut pysyä pöksyissään antamatta läksyä! Koko luokka kiehui raivosta.

— Noo, selitti Antti Bech harmissaan kädet housun taskussa, — hänen arvonsahan muuten olisi mennyt!

Opettajat tulivat ja menivät antaen kukin määräyksiään, mutta onneksi ei läksyjä kukaan muu kuin Sömme. Väliajoilla puhkesi luokassa jälleen melu ja Aapraham Aagaardin ympärille kerääntyi aina uteliaasti tähystelevä joukkio. Sehän oli selvä, että tuo poika oli lukenut ikänsä maalla eikä nähnyt kaupunkia muuta kuin ehkä tutkinnossa. Väljissä kotitekoisissa vaatteissaan, pykälekauluksineen ja kalvostimineen istui hän siinä tarkastettavana väännellen ruumistaan ja katsoen suurin, pelästynein silmin tietämättä oikein, pilkkasivatko ne — vai —?

Antti Bech oli raivoissaan paikkansa menettämisestä.

— Eikö nyt tuollaista maatulokasta pitäisi panna viimeiseksi? Puhumattakaan siitä, että »Aa» [norjankielen o] ennen minun aikanani oli loppu, eikä alku. Mokomakin! Jos ei oltaisi lukiolaisia, niin sietäisi oikeastaan saada köniinsä ja hetipaikalla oikein kuntoon!

Tämä lausuttiin puoleksi Aaprahamille, puoleksi Aaprahamista, ja koko parvi yhtyi siihen yksimielisesti lukuunottamatta Simo Selmeriä, joka sydämensä pohjasta iloitsi ystävänsä Antti Bechin alennustilasta.

Antti Bech kiukustui yhä enemmän ja enemmän, ehkä enimmin siitä että tuo uusi poika pysyi niin levollisena tässä ahdistuksessa, istui rauhassa ja järjesteli muistiinpanojaan.

— Ja sinä Simon Seloottes voit olla jotenkin varma siitä, että se priiman paikka tulee sinulle vaikeaksi pitää. Täällä lukiossa ei auta fiidekset, tiedä se, ei yhtään. Eikä sinua nyt ole enää Sammakko täällä auttamassa!

»Sammakko» oli uskonnonopettaja Syvertsen; mutta hän opetti ainoastaan keskikoulussa.

Viimein tuli rehtori ja kaikki vaikenivat heti.

Rehtori piti pienen selvän alkajaispuheensa, lausui lukujärjestyksen ja alkoi sitten lähteä. Silloin nousi Aapraham Aagaard ylös:

— Isä ja äiti käskivät sanomaan terveisiä ja että isä lähettää sen papintodistuksen ja ne muut todistukset sitten jälestä — — — —

— Aha, sinuthan minä olin ihan unohtaa. Sinä siis olet Aapraham Aagaard, hyvää päivää, ystäväni, tervetuloa tänne! No niin, saat tulla kansliaan sitten kun muut ovat menneet, niin selvitämme sen asian. — Niin pojat, minä toivon, että te otatte nyt uuden toverinne hyvin vastaan. No, ystäväni, onko sinulla vielä jotain sanomista?

— Sitähän minä vain, että enkö minä saisi muuttaa tästä vähän tuonnemmaksi; minun on niin paha istua ikkunan luona silmieni tähden.

— Kyllä, miksei, voithan vaihtaa paikkaa esimerkiksi Antti Bechin kanssa. Hyvästi, pojat.

— Heh, sanoi Antti Bech vaihtaessaan paikkaa. Vai olet sinä sellainen kytys, et siedä vetoa!

Tulokas katsoi hämmästyneenä Antti Bechiin: sekö oli kiitos?

Mutta yhtäpä ei Aapraham Aagaard saanut tietää ennenkun pitkän ajan jälkeen, sitä nimittäin, että toiset pojat vain Antti Bechin tinkimättömästä vaatimuksesta suostuivat ottamaan »uuden pojan» mukaansa Flöj-tunturin retkelle iltapäivällä. Koko retkestä ei tahtonut tulla mitään tuon riidan vuoksi eikä ehkä olisi tullutkaan, jos eivät voileivät olisi olleet valmiit ja pikkutytöt kutsutut.

* * * * *

Ei ole liioin hauskaa olla uutena poikana. Ensiksikin tunneilla tuo alituinen hikoilu kreikassa ja trigonometriassa opettajain kanssa, jotka pilkkaavat ja kysyvät aina kolmeen, neljään kertaan, kun eivät muka ymmärrä »Aarvikin saksaa» tai kun hänellä muka on »puuroa suussa» puhuessa; ja pojat nauraa hirnuvat ympärillä. Oikein autuaallisesti sydän keveni, kun kellon soitto kajahti alaalta tyhjästä käytävästä!

Mutta välitunnit toivat vain uusia kärsimyksiä. — Uusi poika, uusi poika! huudettiin kaikkialta, — Aapraham oli aina kuin hengen hädässä; hän oli viimein kuin härnätty koira varuillaan joka taholle eikä sekään auttanut. Keskikoulun ensi- ja toisluokkalaiset pikku nulkit olivat kaikkein häijyimmät; kuhisten ja kihisten ne kokoontuivat hänen ympärilleen ja haukkuivat jos milläkin pilkkasanoilla, »sarkahousu maankirpuksi» ja muilla vielä vähemmän kunniallisilla; ja ne tuuppivat ja kiskoivat häntä ja nykivät ja pistelivät edestä ja takaa, nakkelivat rapaa ja likaa hänen päälleen; ja jos hän joskus niitä hätisteli, kirkuivat ne kuin syötävät ja vahdissa oleva opettaja tuli äkäisenä ja kysyi:

— Etkö sinä kelvoton voi käyttää voimiasi muutoin kun pelotellen hengiltä pieniä yhdeksän vanhoja poikia?

Uuden pojan varma kidutuspaikka oli viimein voimistelusalin akkunan alla oleva nurkkaus. Siihen oli hänet ajettu seinää vasten ja siinä hän pälyili epätoivoissaan ympärilleen, ja hän oli koko koulun varma huvitus välitunneilla. Etenkin koetettiin ärsyttää häntä »hyökkäämään», — sillä silloinhan hän oli niin hirmuisen hassunkurinen hosuen isoilla moukannyrkeillään ja koko naama kierona katkeruudesta.

Koulussa oli siihen aikaan eräs kekseliäs huikale, »pitkä Aatukka» nimeltään, jonka nyt tuli puskea keskikoulun tutkintoa neljättä kertaa ennenkun hänet päästettäisiin merille; hän oli ijältään ainakin yhtä vanha kuin tämän vuoden vanhimmat; hän rupesi nyt oikein Aapraham Aagaardin kiusaajien johtajaksi; hän yllytti pikkupoikia tekemään jos jotain tylyä ilkeyttä ja hävyttömyyksiä Aaprahamille, ja kun Aapraham »hyökkäsi», asettui tuo pitkä ketkale mahtavasti hänen tielleen ja kysyi pilkallisesti — oliko hänellä mitä asiaa?

Luokalla keskusteltiin jotensakin peittelemättä Aaprahamin kuullen, eiköhän lukion kunnialle jo viimein ala käydä se että »pikkunorssit» tuolla tavoin pilkkaavat ja häpäisevät yhtä sen jäsentä. Simo Selmer, joka aina suljettujen ovien takana oli uljas ja kaunopuheinen, julisti tämän suorastaan tahrapilkuksi luokan kunniassa; Antti Bech ei virkkanut mitään, kävelihän vain edestakaisin nyrkit housuntaskussa ja Aapraham istui kuten tavallista punaisena ja kierteli irtautunutta liivinnappia. Hän oli kuin ajettu otus, vavahteli aina pelosta uskaltamatta niin sanaa hiiskahtaa, — jäsentä hievauttaa, jotteivät he kaikki alkaisi nauraa ja pilkata sekä pihalla että luokalla, sekä opettajat että oppilaat.

Ja kun hyvä matami Jensen, jonka luona hän asui, lohdutteli häntä, että kyllä se loppuu, kunhan ne vain tottuvat häneen vähän enemmän, niin hyvähän se olisi hänestä, mutta nyt oltiin jo lokakuussa ja yhä ne — —

* * * * *

Hän oli päättänyt purra hammasta, olla hiljaa kuin tukki eikä olla heistä tietääkseenkään. Mutta kun hän näin sai kulumaan koulupäivänsä kuin hengenhädän pitkät hetket, niin tulivat pikkupojat hänen kärsivällisestä levollisuudestaan vain yhä hullummiksi ja luokkatoverit mukisivat keskenään, että uusi poikahan on ihan pöllö, syököönkin nyt itse keittonsa! Tämä luokan tylyys johtui myös pohjaltaan siitä, että Aapraham pian osoitti olevansa terävä kuin partaveitsi; etenkin ainekirjoituksessa oli hän peninkulman muita edellä, aivan kuin aikamies omine ajatuksineen ja tietoineen, jotka hän oli lukemalla hankkinut tuolla Arvikin pappilapohjukassa! Tämä auttoi häntä vähän opettajain pilkalta, etenkin kun rehtori itse oli aina niin hyvä hänelle ja kiitti häntä luokan kuullen. Mutta aivan päinvastaisesti se kiitos vaikutti tovereihin.

Antti Bech oli jo yhteen aikaan näyttänyt ikäänkuin taipuvaiselta hyviin väleihin, — mutta kun Aapraham niin ratkaisevasti ryntäsi hänen ohitseen ainekirjoituksessa, kylmeni Antti jälleen, ja sitten tuli se Sohvi Haastedin juttu — — —

Ensimäinen ja ainoa perhe, jonka keskuuteen Aapraham Aagaard oli päässyt kaupungissa, oli tuomari Haastedin; tuomari oli Arvikin papin, Aagaardin entinen ystävä, ja yhteen aikaan oli jo puhuttu siitäkin, että Aapraham pääsisi heille asumaan ettei tarvitsisi olla kuten nyt tuolla tyttökoulun kulmissa Jensenin matamin luona. Ja Sohvi Haasted oli ehdottomasti kaupungin pulskin tyttö! Ja samalla oli hän kiltti Aaprahamille, sai kyllä sietää yhtä ja toista hänen tähtensä, — ja kun tähän aikaan luisteltiin ja pidettiin hauskaa lahdella, joka nyt hohti kuutamo-iltoina mustana ja välkkyvänä, koetteli Sohvi aina saada Aapraham Aagaardiakin mukaan leikkiin. Hän opetti Aaprahamille franseesiakin, jota ne siellä pitkissä jonoissa tanssivat ja jota Aapraham ei osannut. Sentähden oli Aapraham Sohvin ainaisena kavaljeerina pitkän aikaa joka ilta, — ja Antti Bechin mieli musteni mustenemistaan!

Mokoma maanpoika, tuppautuappas tielle ja vie tytöt toiselta! Sellainen kömpelö typeryskin! Mitähän merkillistä siinä raukassa oikein lienee — ja Antti Bech alkoi iltaisin ilkeästi kertoa pikkutytöille Aapraham Aagaardin jokapäiväisestä kamppailusta »pikku norssia» vastaan, jotka antoivat hänelle selkään niin että naukui. Ellei Sohvi Haasted olisi holhonnut Aapraham Aagaardia, olisi hänelle pian tullut jäällä yhtä kiusallista kuin muuallakin, ja hän turvautui Sohviin kuin hukkuva olenkorteen.

* * * * *

Lauantai-iltana oli päätetty kokoontua oikein suurella joukolla jäälle; pojat olivat koonneet kolehtia ostaakseen soihtuja, omenoita, ryssänpähkinöitä ja paperossia! Opettajahan ei tulisi sinne niin myöhään ja kyllähän siitä sitäpaitse aina pelastuisi!

Aapraham istui koko iltapäivän työssä ja laski matematikan esimerkit valmiiksi maanantaiksi, sittenpähän sekin olisi tehty ja voisi paremmalla omallatunnolla lähteä luistinhuveihin illalla.

Hänen akkunansa oli Jensenin matamin takapihalle ja tyttökoulun leikkikentälle päin, ja voimisteluhuoneistosta kajahteli kumisevassa marssitahdissa: yks kaks, yks kaks! sekä neiti Zwilgmeyerin kirkuva komentelu. Neiti Zwilgmeyer antoi nimittäin voimistelutunteja lauantaisin iltapäivällä, ja siellä oli myös Sohvi Haasted. Ja Aaprahamilla oli niin mukavaa, hän sai istua ihan rauhassa ja pitää vain akkunastaan silmällä pikkutyttöjä, kun ne kello 7 pääsivät tunnilta, ja luistimet olivat valmiina ja hän voi tavata Sohvin portilla. Niin oli hän turvassa koko illan.

Hänen täytyi sytyttää aikaiseen lamppunsa ja hän asetti sen akkunalle saadakseen tilaa viivoittimelle ja vinkkelille laskiessaan ja vetäessään viivoja. Joskus katsahti hän valppaasti tyttökoulun pihan yli voimistelusalin ovelle.

Ilta pimeni joutuin ja vain nuo kolme akkunaa valkoisine uutimineen hohtivat kirkkaasti. Hän näki tyttörivien vahojen vilahtelevan ohi, kun ne marssivat, ja kuuli neiti Zwilgmeyerin äänen:

— Osasto, seis! jota seurasi tahdikas astunta.

— Mutta mikäs tuolla? Eiköhän ole joku pojista tyttökoulun pihalla!

Vähän ajan päästä koputettiin oveen, ja sisään astui — Antti Bech.

— Hyvää päivää!

— Hyvää iltaa! Minä tulin vain sanomaan, että ota pois tuo lamppu ikkunalta ja heti, tai minä ruhjon sekä sen että sinut palasiksi, usko se! Luuletko sinä, että sinulla on mikä etuoikeus istua täällä ja valaista koko tyttökoulua ja vahtia niitä, kun ne lähtevät! Pidä sinä varasi, mies, kyllä minä pidän sinua silmällä, senkin kettu ja viekastelija!

— Mutta, kuulehan — — —

— Sinä otat lampun heti pois, sen minä sanon!

Siten uhaten kiiruhti Antti Bech ulos kiukusta punaisena ja nyrkit vavisten lyöntihimosta.

Aapraham otti kiireesti lampun pois, ja kun hänellä ei ollut uutimia, asetti hän piirustusvihon ja kartan akkunan eteen.

Sinä iltana ei hän nähnyt Sohvi Haastedia vilaukseltakaan. Antti Bech oli tytön häneltä ilman muuta ryöstänyt.

- - - - Maanantaiaamuna tuli rehtori luokalle hyvin juhlallisen näköisenä, pyyhki nenäänsä, käveli hetkisen edestakaisin lattialla ja pyysi yliopettaja Sömmeä vähän odottamaan eikä alkamaan vielä kuulustelua.

— Kuulkaas, tämä luokkahan se oli viime lauvantaina kokoontunut sinne
Pappilan selälle?

— Tämä! huudettiin yksin äänin jännityksessä uutta odottaen. Pojat alkoivat punastua ja ne, joilla oli paperossien osto erityisesti omallatunnollaan, kumartuivat pulpettejaan vasten ja sukaisivat tuossa tuokiossa lappuja toisilleen: »Älä kieli!» »Raukka jos sanot mitään!» j.n.e.

— No niin, sanoi rehtori, — ja joitakuita pikkutyttöjä neiti
Zwilgmeyerin voimistelukursseilta oli siellä myös, eikö niin?

— Oli!

Poikien jännitys kasvoi; herranen aika, ei suinkaan hän nyt kieltäne — — —?

— Ei ole siis, pojat, lainkaan epäilystä siitä, että Zwilgmeyerin valitus tällä kertaa koskee erästä teistä. Huolimatta usein toistetuista kielloista ettei yksikään teistä saa astua jalallaan tyttökoulun pihan piirin sisälle, on neiti nyt taas valittanut, että yksi teistä viime lauantaina ei ainoastaan ollut siellä, vaan myös jollakin tavalla seurusteli pikkutyttöjen kanssa ennen tunnin loppua. Minä kysyn nyt teiltä vakavasti: kuka teistä on syyllinen?

Syvä hiljaisuus.

— Jaha, jatkoi rehtori, — ellei tuo yksi ole kyllin rohkea ilmoittaakseen itseään, niin tuottaa hän kaikille tovereilleen mitä ankarimman rangaistuksen. Sanokoon nyt se, joka tietää omaatuntoaan kolkuttavan!

Seurasi koko minuutin hiljaisuus; pojat katselivat toinen toisiin ja pudistelivat päätään — — —

Aivan verkalleen nousi Aapraham Aagaard ylös.

— Sinäkö? sanoi rehtori hämmästyneenä, — sinä, Aapraham Aagaard?

Hän, Aapraham, oli ihan kuin avannossa uitettu, niska kyyryssä ja tulipunaisena, ja nuo väljät, pitkät sarkahihat roikkuivat kuin vyyhdet.

— Kas siinä romaanisankari! —- mutisi opettaja Sömme puoliääneen niin että rehtorin täytyi pyyhkiä nenäänsä.

— Minun ikkunani — änkytti Aapraham — on sinne tyttökoulun pihalle ja sitten — ja sitten — ja sitten — ikkuna oli auki, ja sitten — putosi kirjoja minulta ulos — ja irtonaisia lehtiä, joita minun täytyi mennä pihalle etsimään ja sitten — ja sitten, sitten lensi niitä muutamia ihan voimistelusalin seinän viereen — —

Rehtori pyyhki nenäänsä ja seisoi akkunan luona selin luokkaan; viimein kääntyi hän yhtäkkiä:

— Pidä vasta kiinni ikkunasi, kun neiti Zwilgmeyerillä on voimistelutunti, Aapraham Aagaard.

Ja rehtori läksi.

Tunnilla oli vähän levotonta; Aapraham lasketteli läksynsä Epaminondaasta Leuktran luona ja istui sen päälle ihan hiljaa, uskaltamatta vilaistakaan vierustoveriinsa Antti Bechiin.

Kello löi ja kuhisten virtasi koko poikalauma ulos. Pihalla kokoontuivat pikkupojat pitkän Aatukan ympärille, joka juuri läheni tavanmukaisine joukkioineen Aapraham Aagaardia. Silloin Antti Bech yhtäkkiä asettui Aatukan tielle.

— Mitä sinulla on Aapraham Aagardin kanssa tekemistä!

— Mitä se sinua liikuttaa!

— Liikuttaa se! Jätä heti hyvin yksinkertaisesti nuo kujeet, hyvä herra
Aatukka! Tai saat köniisi!

— Tuolta maavätykseltäkö?

— Ei kun minulta! ja samassa paukahti nyrkki keskelle pitkän Aatukan naamataulua ja kauan muistettiin koulussa se aamu, jolloin Antti Bech uudisti vanhan maineensa koulun väkevimpänä poikana, ja löylytti pitkän Aatukan niin että hän lähti häntä koipien välissä ja päästi Aapraham Aagaardin ijäksi rauhaan »pikkunorsseista».

— Kello soi, tunti alkoi jälleen ja se koulupäivä meni. Aapraham punastui aina, kun vilkaisi Antti Bechiin eikä kumpikaan virkkanut mitään.

Iltapäivällä kolkutti joku Aaprahamin oveen ja Antti Bech astui sisään.

— Kuules, Aapraham! Minä vain ajattelin, että sinulla taitaa olla hirmuisen ikävää täällä matamin luona!

— Oh, sehän on niin hyvä se Jensenin matami, tiedäthän sinä, mutta — — —.

— Niin, niin, minä ajattelin vain, jotta — että sinä — — —

— Ja on vähän vaarallistakin näin lähellä tyttökoulua ja Zwilgmeyerin neitiä — —!

Silloin purskahtivat pojat kaikuvaan nauruun ja nauroivat hetken. Sitten tuli taas ihan hiljaista; Aapraham pyöritteli istuessaan kynänvartta ja Antti Bech selaili latinan sanakirjaa.

—- Minä puhuin tässä äidin kanssa, sanoi Antti viimein — hän käski sanomaan terveisiä ja kysymään, etkö sinä voisi joululta muuttaa meille? Asuttaisiin yhdessä minun huoneessani sitten, näes, ja tulisi oikein hauskaa meille, näes — — —

ENSIMÄINEN KÄSKY.

— Mikäs pikku mies sinä olet? kysyi Rejersen kirjakaupassaan.

— Minä olen Sven.

— Ja tahdot 10 äyrin kirjoitusvihon. Kas tässä, olkaa hyvä. Sinä siis käyt koulua?

— Kyllä. Koulua minä käyn.

— Osaatkos tänään läksysi?

— Älä pidä muita jumalia minun edessäni. Mitä se on: vastaus. Meidän pitää pelkäämän ja rakastaman jumalaa yli kaiken ja hänen ainoan päällensä uskoman ja turvaaman.

— Kappas vaan! Taidatpa saada tämän sievän kuvan, kun olit noin nopsa.

Sven kumarsi ja läksi. Hän tuskin yletti Rejersenin ovenripaan, mutta sai sen kuitenkin auki ennenkun Rejersen ehti avuksi.

Kouluun oli pitkä matka ja Sven kulki, marssi aimo askelin. Hänellä oli uudet kalossit ja laukku selässä. Kun hän vähän aina nytkäytteli itseään joka askelella, niin kalisi penaali laukussa — ja se tuntui niin pulskalta; ihmiset tietäisivät että hän on koulupoika.

Mutta sitten taas se Wattnen iso koira — aina se juoksee ulos, kun kulkee ohi; mutta tuolla seisoi parvi poikia ja täytyi siis koettaa kulkea niinkuin ei olisi koirasta tietävinäänkään. Mutta penaali laukussa ei kalissut ennenkun Sven oli päässyt onnellisesti ja pitkän matkan päähän Wattnen portilta.

Koulu oli kaupungin laidassa, sitä ympäröi korkea kivimuuri. Kaikkein pulskinta maailmassa oli astua sisälle tuosta muurin portista ja sitten yli suuren, hiekoitetun pihan — ja tietää, että saa astua — ja olla ihan kuin kotonaan!

Ja silloin kalisi penaali hirveästi vaikkei ketään muita ollutkaan kuulemassa ja ihailemassa kuin Sven itse. Mutta pulskaa se vain oli!

Heillä, Svenin luokalla, oli vain kolme tuntia päivässä, — ensimäisellä valmistavalla luokalla. Kirjoitusta, laskentoa, uskontoa, Norjan historiaa ja vähän maantiedettä.

Ja nyt oli heillä ensin uskontoa, ja katekeetta asteli edestakaisin lattialla ja kuulusteli.

Kaikki 12 — sillä heitä oli kaksitoista ensimäisellä valmistavalla luokalla — osasivat ensimäisen käskyn ulkoa ja katekeetta kehui heitä sukkeliksi pojiksi.

— Mutta kuuleppas nyt, pikku Sven, sanoi hän yhtäkkiä: — tiedätkös sinä mikä on epäjumala?

— Tiedän! — Hyvinhän sen Sven tiesi.

— Kellä on epäjumalia?

— Pakanoilla!

— Oikein, pikku Sven, — mutta etkö luule, että muillakin on epäjumalia kuin pakanoilla?

— Ei—i! Sitä ei Sven luullut

— Ei kellään sinun tutuistasi?

Mutta moinen tuppasi jo Sveniä vähän naurattamaan! Sillä tuollainen, että joillakuilla hänen tutuistaan olisi nurkissaan epäjumalia, isopäisiä ja eläimen sorkilla varustettuja, sellaisia kuin hän oli nähnyt kuvissa, oli jo ihan hassua!

— Ei, ei kellään minun tutuistani.

— Oletko siitä varma?

Sven melkein häpesi katekeetan puolesta — kysyykin mokomaa!

— Eikö itselläsikään?

— Epäjumaliako? E—hei! Niitä ei Svenillä ollut

— Hm, eiköhän sentään, Sven! Etköhän sinä rakasta mitään enemmän kuin Jumalaa, kuules, ajatteleppas nyt oikein tarkkaan. Sillä katsos, se se on juuri se epäjumala se!

Sven ajatteli ajattelemistaan; hänen täytyi ihan panna silmänsä kiinni että olisi oikein voinut ajatella! Mutta ei — ei toki — ettäkö rakastaisin jotain enemmän kuin Jumalaa, e—hei!

— En, en mitään!

— Etkös tuota kaunista kuvaa, joka sinulla on tuossa?

— Pyh! Sen Te saatte heti jos tahdotte? Ja Sven kuletti Rejersenin antaman kuvan katekeetalle. Se oli: »Marechal Ney en Moscou.»

— Jaha, — mutta ajatteleppas nyt oikein, etkö sinä rakasta mitään enempää kuin Jumalaa?

— Ei, en yhtään mitään!

— Entä rusinarokkaa, mehusoppaa, jossa on väskynöitä?

Sitäpä ei Sven tullut ajatelleeksikaan! Ettäkö se nyt voisi olla — epäjumala! Rusinarokkaa ja väsky… Svenille tuli ihan vesi suuhun sitä ajatellessa.

— No, pikku Sven, mitäs nyt arvelet?

Sven tuumiskeli vähän, mutta sitten sanoi hän: ei.

— Ei toki, ei hän rakastanut rusinarokkaa, mehusoppaa ja väskynöitä enemmän kuin Jumalaa! Ei lähimaillekaan! Ajattelipa vaikka mehusoppaa helmiryynienkin kanssa, niin tohti hän empimättä sanoa: ei!

— Niin, niin, pikku poikaseni, se on hauskaa kuulla se, sanoi katekeetta ja taputti Svenin päätä.

Mutta samassa alkoi tuntua niin merkillisen kummalliselta Svenin mahan pohjassa, tai tuossa sydän-alassa — ihan kuin pahalta — tahi kuten silloin kun täytyi pelätä sitä Wattnen koiraa; katekeetta taputti vielä hänen päätään ja sanoi uudestaan:

— Se on hyvin hauskaa kuulla!

Svenin teki mieli melkein sanoa, ettei se nyt taida olla ihan varmaa sentään — etenkin kun helmiryynien kanssa. — Mutta sehän tuntui niin nololta, nyt näin jälestäpäin.

* * * * *

Oli mennyt viikko ja ensimäisellä valmistavalla luokalla oli jo ehditty viidenteen käskyyn.

Mutta aina kun katekeetta puhutteli kiltisti Sveniä ja etenkin kun hän taputteli hänen päätään, alkoi Svenistä tuntua niin kummalliselta tuossa sydän-alassa kuten tuonnoinkin. Sven oikein halusi, että katekeetta olisi kerran hänelle äkäinen ja tyly. Ajattelipa hän kerran, että pitäisi joskus koettaa olla osaamatta läksyään — että saisi toria.

Mutta sekin oli hassua ja mahdotonta, sillä osasihan hän aina läksynsä.

Kotona oli ollut mehusoppaa sunnuntaina ja torstaina. Viime kerralla oli helmiryynien kanssa ja kummallakin kerralla väskynöitä ja rusinoita.

— Mitä ihmettä, pikku Sven, halveksitkos mehusoppaa? Herkkuruokaasi?

Sven ei vain tahtonut ottaa. Sven ihan itkua puserteli. Mutta piti päänsä.

Mutta sittenkun tuli rusinarokkaa väskynäin kanssa taas sunnuntaina, söi Sven kolme lautasellista.

Iltapäivällä nukahti äiti aina vähän aikaa sohvalla huoneessaan.

Ovi aukesi ja Sven tuli sisään; hän oli pyhävaatteissa, kiiltävänappinen samettipusero päällä ja valkea pitsikaulus kaulassa; mutta se kaulus oli ihan rutistunut ja hänen kasvonsa olivat ihan märkinä kyyneleistä.

— Mikä sinulla on, pikku ystäväni? kysyi äiti, kun pieni pää yhtäkkiä painautui hänen helmaansa.

Mutta Sven vain itki. Vihdoin sai hän sanotuksi:

— Äiti, minä palvelen muita jumalia.

— Mitä ihmeettä — sinä sanot?

— Äiti, minä niin pelkään, että minulla on epäjumala.

— Mikä se on?

— Rusinarokka väskynäin kanssa!

Kesti kotvan aikaa ennenkun äiti pääsi selville, mikä hänen Sveninsä
päähän oikein oli pälkähtänyt Ja kun hän vain nauroi ja tahtoi selittää
Svenille, etteivät nyt asiat niin hullusti ole kuin Sven luulee, niin
Sven ei ottanut sitä kuuleviin korviinsakaan:

— Ethän sinä sitä ymmärrä äiti, niinkuin siellä koulussa. Siellä on ihan toisellaista kuin täällä sinun luonasi. Etkö sinä ymmärrä, että eihän täällä ole syntiä ja sen sellaista!

Ja Sven ei lauhtunut ennenkun äiti lähti hänen kanssaan katekeetan luo.

Katekeetta istui suuressa huoneessa paljon kirjoja ympärillään. Mutta ei se oikeastaan ollutkaan se entinen katekeetta, se koulun katekeetta; se oli ihan tavallinen herra vain, ihan kuin esimerkiksi isä, ja se oli niin kovin kiltti.

Äiti selitti hänelle mistä oli kysymys. Ja katekeetta hymyili ja nosti
Svenin polvelleen:

— Kuules nyt, pikku Sven! Kuka meille antaa kaikki hyvät lahjat maailmassa?

— Jumala! — hyvin Sven sen tiesi iltarukouksestaan.

— Kai hän siis antaa myös rusinarokkaakin, vai kuinka?

— Tietysti, sehän nyt on selvää!

— Ja rusinarokka on makeaa —?

— Niin hirveän makeaa!

— Katsos nyt, kun sinä vasta saat rusinarokkaa väskynäin kanssa, niin muista ainoastaan, että se on Jumalan lahja, ja kiitä häntä ja syö niin paljon kuin ikinä vain jaksat — sillä siten sinä oikein näytät, miten sinä rakastat häntä ja hänen lahjojaan.

— Mutta — epäjumala?

— Epäjumala on kaikki mistä sinä pidät kiittämättä Jumalaa ja antamatta hänelle kunniaa, pikku Sven.

Äiti ja Sven istuskelivat kauan katekeetan ja hänen rouvansa luona, joka hänkin oli tullut sisään. Kun he tekivät lähtöä, sanoi katekeetta:

— Mutta kuules, pikku ystäväni, minähän olen ihan unohtanut antaa sinulle takaisin sen kuvan, jonka annoit minulle.

— En tahdo sitä, sanoi Sven vakavasti.

— Miksi et tahdo?

— Se on epäjumala!

— Onko se epäjumala? Mutta kuulehan, etkö voi kiittää siitäkin Jumalaa!

— En minä ole häntä kiittänyt!

— Etkö ole kiittänyt Jumalaa siitä? — —

— En. Ainoastaan Rejerseniä!

VIIMEINEN KOULUPÄIVÄ ENNEN JOULULOMAA.

Vanha Talvi-ukko oli ollut varsin oikullisella tuulella sinä vuonna tuolla pohjan perukoilla. Ensin oli pitkänaikaa kylmänkuulaita marraskuun päiviä hohtavine lumineen, kuutamoineen, revontulineen ja tähden-tuikkeineen. Mutta sitten tuli joulukuu ja peitti valot ja kirkkaudet kaikki raskaihin, vyöryviin pilviin, pilkkoiseen pimeyteen. Sakeat pilvet hajoilivat vähän ajan päästä jäisen kylminä sadekuuroina, jotka huuhtoivat tanterilta lumen pois; — musta oli taivas ja mustaksi muuttui maa, ja synkeimmässä pimeydessä nousi vielä ulvova hirmumyrskykin myllertäen mertä ja ilmaa tuossa hirveässä yössä.

Niin saapui vuoden varsinainen pimeä aika.

Kuun lopulla laimeni myrsky; mutta pilvinen hämäryys jäi kuitenkin kattamaan ruskeanharmaana, häilyvänä peitteenä likaista kaupunkia.

Öljylyhdyt tuikkivat vaivaisina kitupiikkeinä kaduilla eikä niitä voitu sammuttaa keskipäivälläkään; se suurinkin torilla ja uusin niistä valaisi niin huonosti, että matami Nagelin täytyi hankkia omat lyhdyt pöydälleen, jonka ääressä kalastajat joivat kahvia ja söivät äyrinkakkuja — vaikka Nagelin matami olikin asettanut pöytänsä aivan uuden lyhdyn alle käyttääkseen sen valoa.

— Tiukasti meni oppi päähän koulussa noissa ahtaissa luokissa, joissa kattolamppujen pitkät rivit kärysivät kaiket ikävät aamupäivät. Vähän oli iloa välitunneillakin lumisohjuisella pihalla pilkkoisessa pimeydessä; kellon soidessa kömpivät pojat sisään unisina ja laahustelevin märin saappain, ja vahtimestarin vaimo, jonka oli pestävä käytävät ja portaat koulutuntien loputtua, äkäili kun kuletettiin niin hirveästi likaa sisään.

Opettajain huoneessa istuivat yli-opettajat ja apulaiset välitunneilla ja torkkuivat, ärtyisinä kaikki ja pimeän ajan unettomien öiden kalventamina. Niin ja näin tulivat vähän pirteämmiksi, kun rehtori kepsutteli kansliasta opettajain-huoneeseen lausumaan lukujärjestystä koskevia määräyksiä; sillä rehtori oli ainoa pirteä koko koulussa, vaikka joka yö näkyikin tuli hänen kansliastaan aina aamupuoleen.

Olisipa ollutkin somaa, jos itse rehtorikin olisi ollut uninen! Mutta eipä sellainen tullut kysymykseenkään.

* * * * *

Oltiin tunnilla kello 12—1, ja lukion ensimäisellä luokalla oli latinaa. Sillä oli maanantai.

Maanantai on yleensä raskas päivä — kaikki viikon kuusi päivää vaikeina edessä, tuleva sunnuntai liian kaukana ja viime sunnuntai lähellä, mutta pahalla puolella. Mutta tällä maanantaillapa oli hyvä onni muiden surullisten veikkojensa rinnalla — se oli joulukuun 22 päivä ja huomenna alkoi joululoma! Pitkä, lumivalkea, kynttilöitä kimaltava joululoma, — pyhävaatteet päällä monet päivät pääksytysten, äidin leivospöntöt saavutettavissa luvallisesti tai ehkä luvattomastikin — ja entä sitten se itse loistokohta, tuo salaperäisen houkutteleva aatto-ilta — hys, täytyypä nyt olla tarkkaavainen!

— Alacer, acer, campester, celeber…

— No, Aapraham, jatka! — celeber…

— Ce — ce —

— Noo—oo! — Celer!

— Celeber, celer, pedester…

— Mitä pötyä! Istu alas, sinähän et osaa yhtään, laiska vätys! Simo, saat jatkaa!

Simo Selmer eli Siimon Seloottes oli luokan levonkallio. Kun tuskalla ja vaivalla oli päästy niin pitkälle »vätyksien», »lurjusten» ja »pölkkypäiden» luettelossa, että Simon vuoro oli vastata, niin rauhoituttiin. Kateederilta jyrähtelevät äkäiset sanat sulivat nyt vienoon murahteluun:

— Oikein, Simo, oikein! Ja sitten, Simo, eteenpäin! — Oikein, aii-van oik-kein! — Ja sillaikaa kun Seloottes varmasti ja vakaasti luisutteli lähintä läksyä, saivat toiset mainiota aikaa antautuakseen omiin tehtäviinsä. Ne, joita ei oltu vielä kuulusteltu, käänsivät pari lehteä eteenpäin ja alkoivat lukea siitä paikasta, johon luulivat Simon seisautettavan; ne, jotka enemmän tai vähemmän kunnialla olivat suoriutuneet taistelustaan, syventyivät muihin hommiin, — nukkumista ja paperipallojen nakkelua harrastettiin erittäin innokkaasti.

Mutta Aapraham Aagaard istahti akkunansa viereen unettomana ja paperipalloitta. Antti Bech oli tänään poissa ja Aapraham istui aivan akkunan pielessä. Rullakaihdin oli nyt, kuten tavallisesti, kiinni yläällä eikä sitä voinut vetää alas, ja Aapraham Aagaard tuijotteli yli hämärän kaupungin salmelle, joka harmaana ja sameana tuolla virtain, ja sumuun, joka sen takana peitti tunturin melkein juureen saakka. Viislaitainen koetteli päästä tuolta kaupungin niemen takaa, vastavirta kieppui ympärillä; olivat laskeneet purjeen alas ja sousivat.

Huh! Niin märkää ja pimeää joka paikassa, ikävät näyttivät joulupäivät tulevan!

No, se nyt oli muuten hänestä, Aaprahamista, samantekevää, aivan samantekevää!

Kun hän ei kerran pääse kotiin Aarvikiin jouluksi, niin mitäpä hänen tarvitsee piitata siitä millaiset ilmat tulevat! Olkoot tässä kiusallisessa kaupungissa minkälaiset tahansa, sama se hänestä, Aaprahamista; hänellä oli yhtä tuskallinen koti-ikävä satoipa sitten tai paistoi päivä.

Ja tässä hän nyt oli koko lukukauden ikävöinyt ja otellut läksyjen kimpussa ja jos jossakin kiusassa ja toivonut vain tuota yhtä ainoaa: Kotiin jouluksi! Kotiin rannalle ja kalalle, pappilaan ja näkemään sitä uutta viislaitaa, jonka Seppälänmäen Pekka oli tehnyt, — ja purjehtimaan Hilmar-rengin kanssa yli vuonon hakemaan postia, — ai, tosiaan, heillähän olikin nyt uusi renki, kun se Hilmar tässä syksyllä lähti Ameriikkaan. Minkähän näköinen se uusi on? Onkohan yhtä hyvä kuin Hilmar? Ei varmaankaan, niin hyvä ei ole joka mies! Uusi viislaita ja uusi renki yhdellä kertaa; se on jotain se! Ja niitä ei hän saisi nähdä ennenkuin pitkän, pitkän ajan päästä kesälomalla! Ja isä ja äiti, — hän oli ihan näkevinään heidät tuolla sumussa viittailevan tulemaan! Ja naapurin Olli, jonka pitäisi saada nähdä ne uudet vaatteet ja taskukello — ja kertoa sille koulusta ja pojista ja kaupungista — − −

Koulu oli mäellä, akkunan alla Mäkikatu, se näkyi suorana linjana aina pankkitalon kulmalle saakka Isollekadulle. Isollakadulla oli siksi valoisaa, että Aapraham tunsi henkilöt, jotka siellä kulkivat ohi. Sohvi Haasted oli juuri mennyt siitä sen koppavan, uuden apteekkioppilaan kanssa, joka ei koskaan anna sen olla rauhassa, se pitkä, pinkkotakkinen, hansikkaniekka laiskehtija, ketkale! Mutta pankin nurkalta tulivat kuten tavallista tähän aikaan kaupungin isät aamupäiväkävelylleen, — ensin tänne mäelle postikonttorin luo, joka oli aivan koulumäen rinteellä. Postikonttorin seinämällä tuikotti himmeän keltainen lyhty pilkkopimeässä mustan sähkösanomataulun edessä, sinne ne nyt kaikki menivät katsomaan sähkösanomaa postilaivan kulusta. Tuossa tuli rovasti naureskellen apulaisensa Svendsenin kanssa, joka aina kertoi hassuja juttuja heistä pojista, — ja tuolla tuomari Haasted, joka aina jätti rouvansa odottelemaan mäen alle, kun itse tuli vilkaisemaan sähkösanomaa. Niin, niin, syytä on hänellä nyt pudistella päätään, tuomarilla; Aapraham kyllä tiesi, mitä uutisia tuo siniliidulla kirjoitettu valkea sähkösanoma hänelle tiesi kertoa. »Kaarle Kuningas» tyynen takia Hammerfestissa, 2 vuorokautta myöhästynyt! Hän tiesi sen ylen hyvin, — sehän oli hänen joulu-ilonsa kuolemantuomio. Jos »Kaarle Kuningas» on myöhästynyt 2 vuorokautta, ei se tule tänne ennen ensimäistä joulupäivää ja sitten on sillä niin kiire, ettei se ehdi poiketa Arvikiin matkalla etelään; se typerä tapa niillä on aina talvella. Ja sitten ei tule laivoja enää kuin myöhään jouluviikolla ja sittenhän se on jo liian myöhäistä!

Mokomatkin pöllöt, laivakapteenit! Eivät ne sentähden ole poikkeamatta Arvikiin että niillä on niin tavaton kiire; ne eivät vain uskalla hevillä kulkea saarien ja Arvikin salmen kautta.

Ah, — onnellinen kun olisi Arvikin salmella, — tulisi juuri niemen kären takaa ja kotirakennukset jo näkyisivät! Rannalla vaja ja se uusi öljytty viisilaita keltaisena hohtaen, — ylempänä rinteellä valkea päärakennus ja tulet loistavat kanslian ja keittiön akkunoista; äiti juuri leipoo köyhäinleivoksia. Ensi kertaa eläissään ei nyt Aapraham saisi olla siellä keittiössä niissä hommissa auttelemassa, sulattamassa voita, joilla nuo ruskeat leivät sivellään, — voikäryä räiskyy silmille ja kasvoille padasta, — niin että vesi tulee silmiin ja otsaa polttaa — — —

— Mikä sinulla on, Aapraham Aagard? Vetisteletkö sinä vai? huusi yhtäkkiä apuopettaja Svenningsen luokalta.

Aapraham säpsähti. Koko tuo maailma, jossa hän oli ollut akkunasta tuijotellessaan, katosi nyt kuin tuhka tuuleen ja hän oli latinan tunnilla, kello 12—1 ja pojat ympärillä tirskumassa, nauramassa. Aapraham punastui korvia myöten; mutta apuopettaja tuli hänen luokseen, pani kätensä hänen päänsä päälle ja kysyi yhtäkkiä lempeästi:

— Mitä sinä itket, poikaseni?

Aapraham koetteli nieleksiä kyyneleitään; mutta ei siinä auttanut mikään, — koko surkeus, ikävä, suru, pettymys ja kalaranta ja kalastus, naapurin Olli ja äiti, — äiti, äiti — — äänensä itkeä tyrski iso poika pää pulpettia vasten!

— Mutta Aapraham, kuulehan nyt hyvä poikaseni - - -?

Joku naputti hiljaa oveen, ihan kuin sormenpäillä; naputti jo kolmannen kerran, mutta se kuultiin nyt vasta.

— Sisään!

Ovi aukeni verkkaan ja hirveän verkkaan astui huoneeseen ensin iso merikarhun saapas, sitten koipi, sitten tuli pää. Luokka oli ihan ällistynyt ihmetyksestä ja vihdoin seisoi iso, likomärkä mies luokan edessä merilakki kourassa ja kumartaa pöksäytti niin että öljytakki kapisi.

— Hyvä päivä ja Jumal antakko!

— Päivää, päivää! Mitä Teillä on asiaa?

— Jaa — ei se ny juur — em mnä muut juur — — — kon tuli vaa tänn — — — Sitten kääntyi mies yhtäkkiä apuopettajasta poikain puoleen, jotka olivat hurjaan nauruun purskahtamaisillaan —:

— Kuulkkast poja, kukas teist o se Arvika papi poik ko ne kuttuva
Aapramiks?

Yleinen huomio kääntyi nyt Aaprahamiin, joka nieleskeli itkuaan.

— Se — mhyh mhyh — olen — minä — mhyh mhyh.

— Mnä tuli isäs reisupaatil ottama sinu kotti jouluks. Tul täsä perjantaste semmone tilikramm, ete valkkilaev pääs framil, mut ny on kiir ja pist vähä sassist valmiks, ei oi mittä viss paikk kui kauvvan tuul pysy pohjan pualel.

Aapraham oli noussut ylös, hänen silmänsä loistivat —

— Mutta, keskeytti viimein apuopettaja Svenningsen, — hän oli ollut ihan ymmällä, — hyvä mies, saatte odottaa kello kahteen, — ei suinkaan teillä nyt sellainen kiire ole.

Silloin veti mies suunsa hymyyn:

— Tot mars snä sen tiärä, kos ole opettaja ja kaik, ett tuul lakentu päevän pääl, ja jost meirä pitä pojan kans kerjet Arvikka saakk joulaattoks, nii pitä meirä pistä kiiruks. Ja nii frouvaki meinas, ett pojan pitä tul kotti siks kumminkis.

Pojat hirnuivat nyt täyttä kurkkua jotensakin vakuutettuina siitä, että hänellä, »ko oi opettaja ja kaik,» ei ollut epämääräisintäkään käsitystä tuulen juonista.

Apuopettaja itsekään ei enään voinut olla hymyilemättä.

— No, istukaahan nyt, hyvä vieras, niin minä menen puhumaan rehtorin kanssa. Olkaa hiljaa, pojat, sillaikaa.

Apuopettaja meni ja »hyvä-vieras» istahti tuolille. Vesi valui puroina hänen vaatteistaan ja kerääntyi lammikoiksi lattialle.

— Jassoo, ett tommonenk se Aapram poik sitt o?

Nauru räjähti taas ihan hillittömästi.

— Jo vai, kyll mar vaa noi kaupunki poja ossava naurat! — tuumi hän mukavasti virnuillen ja — seinät kajahtelivat naurusta.

— Naurakka pääl vaa, poja, — kyll te vähä tarvittettaki ilakoit, ei sunkkas teil täsä kamaris ain nii kovaste lystikä oi!

Kun hän samassa alkoi katsella kattoon tarkastellen lamppuriviä, läiskähti likomärkä paperipallo hänen öljytakkiinsa, — lisää toinen, kolmas, neljäs yhtä päätä, kasvoihin, lakkiin ja öljytakkiin; mutta hän vain hymyili ja tirkisteli poikia nähtävästi hyvin mieltyneenä.

— Poja, poja, ne ova ain samankaltassi, misä tähän niit näkeki!

Sitten tuli opettaja Svenningsen takaisin rehtorin kanssa ja luokka oli hiirenhiljaa. Rehtori oli varsin vakava.

— Hyvä päivä. Snä ny kaiket ole se ko ne kuttuva koulrektoriks?

— Kyllä, minä se olen. — Rehtorin totisissa suunpielissä näytti vähän pyrkivän nytkähtelemään eikä hän oikein näyttänyt uskaltavan katsoa hihkuvaan poikajoukkoon.

— Te tahdotte nyt heti Aapraham Aagaardiä mukaanne?

— Nii maar kaiket. Se ois meininkis! Frouv tahto kaikel muatto poja kotti joulaattoks, niiko luonolist onki, tot mar teil vanhal miehel o lapsi itekki, nii ett se ymmärät paremi ko mnä!

— Hm, — hm! Rehtorin täytyi kiiruusti ruveta vähän kävelemään edestakaisin lattialla ja kädellään siveli hän innokkaasti noita itsepäisesti nytkähteleviä totisuuden lihaksiaan; hän pysähtyi akkunan ääreen ja katseli ulos. Apuopettaja seisoi taulun edessä selin luokkaan ja pyyhki nenäänsä luonnottoman innokkaasti. Luokasta kajahti silloin tällöin naurun purskaus, jota turhaan oli koetettu hillitä nipistämällä nenää ja tunkemalla nenäliinaa suuhun. Mutta akkunanpielestä tuijotteli odottavainen silmäpari jännityksessä rehtoriin.

— Hm — hm! — Aivan tuntui rehtori olevan kahden vaiheella; — hm, hm!
Sitten kääntyi hän yhtäkkiä rivakasti Aaprahamin puoleen:

— No, etkö sinä ole vielä koonnut kirjojasikaan? Etkö kuullut, että on kiire, muuten ei isä ja äiti saa sinua jouluaatoksi kotiin!

— Saanko, saanko — minä lupaa — —?

— Jouduhan, äläkä anna miehen odottaa!

Sitten kääntyi rehtori taas öljykarhun puoleen:

— Teillä on kai kova matka sinne etelään Arvikiin vai?

— Hoo, — ei maaka se nii vaaralist oi täl tuulel, ei maaka!

Rehtorille tuli taas merkillinen kiire liikutella jalkojaan ja huuliaan. Yhtäkkiä kääntyi hän luokan puoleen:

— Kuulkaas, pojat, - mitäs arvelisitte jos lopettaisimme koulun nyt kaikki yhtaikaa. Niin voitte saattaa Aaprahamia veneelle.

No, siitäkös syntyi ilo! Tuossa tuokiossa painuivat kaikki päät pulpetin alle, penaalit ja kirjat, kynänvarret, laukut ja remmit rämisivät.

— Hyvästi, Aapraham! Vie terveisiä isälle ja äidille minulta, ja iloista joulua! Hyvästi, mies hyvä, onnea matkalle ja onnellista joulua. Hyvästi, pojat, iloista joulua teille kaikille.

Vähän ajan kuluttua virtaili ensimäinen latinaluokka kirjat kainalossa alas koulumäkeä postikonttorin ohi. Arvikin pappilan uusi renki oli keskellä laumaa. Mereläislakki heilui paljoa ylempänä poikasten hattuja ja isot merisaappaat kompsuttelivat kaksi kertaa niin pitkin askelin kuin tepsuttelevat poikasten jalat.

Alaalla pankin kulmalla erosivat he erinomaisen tuttavallisesti. Aapraham ja renki lähtivät alakaupungille Jensenin matamille ja toiset mitkä minnekin kaupungille. Siinäkös lyötiin kämmentä niin että pojat tunsivat rengin kouran puserruksen aina iltaan saakka, — ja hyvästi sitten vain ja iloista joulua!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUSTA KOTKA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MUSTA KOTKA

- SISÄLLYS:

- MUSTA KOTKA.

- RAHAHUOLIA.

- UNTUVANIEKKA.

- OPETTAJA FINSDAL.

- RUONA.

- MAALAISTULOKAS.

- ENSIMÄINEN KÄSKY.

- VIIMEINEN KOULUPÄIVÄ ENNEN JOULULOMAA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE