Korkokeinottelua
Date: 2026-05-03T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Korkokeinottelua

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Korkokeinottelua

Author: Matilde Serao

Translator: F. O. Viitanen

Release date: May 3, 2026 [eBook #78590]

Language: Finnish

Original publication: Tampere: Kustantaja osuuskunta Wäinämöinen, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78590

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KORKOKEINOTTELUA ***

KORKOKEINOTTELUA

Kirj.

Matilde Serao

Tekijän luvalla italiasta ("Trenta per cento") suomentanut

F. O. Viitanen

Tampereella, Osuuskunta Wäinämöinen, 1908.

Matilda Serao on syntynyt v. 1856 Kreikassa. Hänen vanhempansa olivat italialainen politiko Franz Serao, joka valtiollisista syistä karkotettiin maanpakoon, ja tämän puoliso, muuan kreikkalainen ylimysnainen. Jo 17-vuotiaana alkoi Matilde Serao kirjallisen uransa sanomalehtikirjailijana, ja v. 1885 hän, naimisiin jouduttuaan, perusti puolisonsa (Scarfoglio) kanssa Koomaan sanomalehden »Corriere di Ro ma». Sen jälkeen hän on yhtäjaksoisesti työskennellyt sanomalehtihommissa. Nykyään hän toimittaa puolisonsa kera Napolissa laajalle levinnyttä ja tunnettua lehteä »Il Matino».

Sanomalehtitoimensa ohella on Matilde Serao kirjoittanut suuren joukon novelleja ja romaaneja, joista muutamat luetaan paraisiin, mitä uudenaikainen italialainen kertomistaito on voinut luoda. Italian kirjallisuudenhistoriassaan pitävätkin toht. Berthold Wiese ja prof. Erasmo Pèrcopo häntä Italian tunnetuimpana nykyaikaisena romaaninkiijoittajattarena. Toht. Alfred Friedmann, joka on kääntänyt saksaksi useita Seraon novelleja, pitää häntä monessa suhteessa nykyisen italialaisen kaunokirjallisuuden tyypillisimpänä edustajana.

Jokapäiväisen elämän monet pikkudraamat ovat useinkin Seraon kertomusten ja jutelmien aiheina. Hän katsoo synkästi elämää, ja samoinkuin hän sanomalehtitoimessaan usein ja sydämeenkoskevasti on puhunut köyhien puolesta ja maalannut voimakkain värein suurta suurkaupunkikurjuutta, samalla tavalla hän romaaneissaan usein nousee sotajalalle yhteiskunnan virheitä ja epäkohtia vastaan. Vaikka hän onkin realisti, pysyttelee hän kumminkin etäällä tämän suunnan äärimmäisyyksistä, ja hänen pessimismiäänkin miedontaa jonkinlainen henkäys etelä-italialaisen elämänilosta. Voittamattomana pidetään Matilde Serao varsinkin napolilais-elämän kertojana ja kuvaajana. Hänen parhaista teoksistaan — kaikkiaan nousee hänen kirjoittamiensa nidosten luku neljännellekymmenelle — mainittakoon »Fantasia», »La conquista di Roma», »Il paese di cuccagna», »Per monaca», »Addio, amore!» ja tämän jälkimäinen osa »Il castigo» sekä myöhemmistä »La ballerina», joka äskettäin on ilmestynyt suomeksikin. Enin luetuin hänen teoksistaan, mikäli maansa olojen tarkka tuntija, italialainen toht. Sophia Rebuschini eräässä tänne lähettämässään yksityisessä kirjeessä mainitsee, lienee kumminkin »Nel paese di Gesù. Ricordi di un viaggio in Palestina», jossa Palestiinan oloista annetaan kerrassaan suurenmoisia ja hienoja kuvauksia. Erittäin suosittu on Italiassa myöskin hänen useille kielille käännetty, nyt suomenkielisessä asussa »Korkokeinottelua» nimisenä ilmestyvä Napolin oloja kuvaava kertomuksensa »Trenta per cento», jota alkukielellä jo on levinnyt kuusi painosta. Viimeksi on Matilde Serao osottanut omaavansa runsaasti näytelmäkirjailijankin taipumuksia. Viime vuoden lopulla hän yhdessä ranskalaisen kirjailijan Pierre Décourcellen kanssa kirjoitti näytelmän »Dopo il perdono», jolla Parisissa oli sangen huomattava menestys ja joka aivan äsken on ilmestynyt kirjanakin.

Matilde Seraon kielenkäytöstä sanoo edelläviittaamani Italian kirjallisuudenhistoria, että tuskin kukaan Italian naisista on käyttänyt italian kieltä kauniimmin kuin hän.

Tampereella, maaliskuussa 1908.

Suomentaja.

I.

Professori Alessandro de Peruta oli juuri lopettanut historiatunnin Napolin ensimäisen, kuninkaallisen tyttökoulun kolmannella luokalla, jossa hän opetti joka aamu. Alfonsina Barracaracciolo, vartiavuorollaan oleva opettajatar, kalpea, hiljainen, sairaalloinen nainen, oli saattanut hänet pitkän, puutarhaan asti ulottuvan holvikäytävän läpi suureen, luostarimaiseen etuhuoneeseen tammisine penkkeineen ja leveine, mustine pöytineen. Sitten hän hiljaa poistui, silittäen laihan kätensä kapeilla sormilla vaaleita hiuksiaan. Professori nojasi kyttyräselkäistä vartaloaan pöytään, ja hänen suuren päänsä kellertävänkalpeat kasvot olivat kumartuneena päiväkirjan yli, johon hän hitaasti merkitsi tuntinsa, Barbarellan, koulun kaitsijan, jatkaessa sukankudintaan. Hänen painellessaan punaisella imupaperilla kuivain, luisevain sormiensa kirjoittamaa töhryistä nimikirjoitusta, tuli sisälle käsityönopettaja Clorinda Fasulo. Hän oli suuri, lihava, hauska nainen, jolla oli pulleat, punaisina loistavat posket ja niin kireä villainen puku, että näytti siltä, kuin olisi se joka silmänräpäys ollut vähällä ratketa pyöreäin olkapäiden ja lihavain käsivarsien liikkeistä.

»Hyvää päivää, hyvää päivää, herra professori», lausui hän iloisesti.
»Voitteko hetkisen täällä viipyä?»

»Mielelläni», vastasi pieni mies-pahanen, joka kunnioittaen ja ihaillen katseli voimakasta, paksua naista.

»Te voisitte tehdä minulle palveluksen. Tunnetteko Ruffo-Scillan pankkia?»

»En», vastasi professori hienosti hymyillen, »en tunne sitä enkä mitään muutakaan pankkia.»

»Ei tee mitään, minulla on tässä osote. Luullakseni on pankki teidän matkanne varrella. Lyhyesti, jollette pidä vaivaa suurena, voisitte viedä sinne nämä seitsemänsataa liraa, kolmesataa liraa sisareni Elisabetta Fasulon ja neljäsataa Clorinda Fasulon nimeen.»

»Onko se säästöpankki? Otanko yhden pankkikirjan vai kaksi?»

»Ei kumpaakaan, herra professori. Margherita Lombardi, joka vei sinne kaksi kuukautta sitten sataviisikymmentä liraa, sai ainoastaan yksinkertaisen kuitin, jossa on pankin leima ja viisi, kuusi allekirjoitusta. Samoin emäntämme Teresina Farnese ja pienokaisten opettaja Filomena Scognamiglio. Siis ei muuta kuin kuitti. Kun rahat ovat olleet siellä kuukauden, saa sadasta lirasta satakaksitoista.»

»Kaksitoista prosenttia korkoa kuukaudessa!» huudahti professori hämmästyneenä.

»Niin, kaksitoista liraa», vastasi neiti ääneen nauraen, mikä teki hänen kasvonsa vielä punaisemmiksi ja loistavammiksi.

»Se ei minusta ole mahdollista», vastusti professori.

»Margherita Lombardi, Teresina Farnese ja Filomena Scognamiglio ovat niin saaneet», sanoi Clorinda Fasulo riemuiten.

»Silloin se on vehkeilyä», mutisi professori arasti; hän ei koskaan uskaltanut varmaa mielipidettä sanoa ääneen.

»Eikö mitä! Ruffo-Scilla on ylhäinen herra ja kunnon mies; meillähän on hänen veljentyttäriään opistossamme.»

»Mutta miten hän voi niin satumaisia korkoja maksaa?»

Clorinda Fasulo oli hetken ääneti ja sanoi sitten, varovasti katseltuaan ympärilleen, melkein kuiskaten professori Alessandro de Perutan korvaan: »Ruffo-Scilla on asioissa Rothschildin kanssa; rahat ovat Rothschildin.»

»Ah», vastasi professori, syvään henkäisten. Kuitenkin teki hän, ankaran oikeudentuntonsa pakottamana, vielä viimeisen kokeen asiasta päästäkseen:

»Minkätähden ette itse vie rahoja pankkiin, Signorina Fasulo?»

»Koska käymme ulkona ainoastaan sunnuntaisin ja pankki on silloin kiinni. Olen pahoillani teidän tähtenne, sillä siellä on kai aina kova tungos. Tietysti! Kuka päästäisikään sellaista tilaisuutta käsistään? Mekin luovutamme kaksivuotiset säästömme. Ymmärrätte, ettei kolmesta- neljästäkymmenestä lirasta, jotka sisareni kanssa kuukaudessa ansaitsemme, juuri paljoa voi säästää. Miksi emme siis asettaisi rahojamme Ruffo-Scillan pankkiin?»

»Olen valmis palvelukseenne, vaikka olisin mieluummin suonut, että itse olisitte vienyt rahanne. Voisitte kuitenkin vielä ehkä katua; joku onnettomuus …»

»Niin kauvan kuin mainitsemani henkilö on hänen yhteydessään», sanoi neiti, tarkottaen rahakuningas Rothschildia, »voimme olla levollisia.»

»Olen valmis palvelukseenne», toisti professori, vetäessään käsiinsä villaisia käsineitään, sillä hän tahtoi kaikin tavoin voittaa ystäviä opistossa. Siitä huolimatta painostivat häntä kovasti Clorinda Fasulon antamat rahat, niin pian kuin suuri, tamminen ovi, jonka koulun kaitsija Barbarella hänelle avasi, oli jälleen sulkeutunut. Hän oli syviin ajatuksiin vaipuneena. Koska olisikaan hänellä, köyhällä professorilla, ollut seitsemänsataa liraa hallussaan! Niin paljoa ei hän ollut koskaan omistanut, vielä vähemmin oli hän sellaista summaa koskaan mukanaan kuljetellut. Hänhän oli vain köyhä historianopettaja, joka, valmistuneena professoriksi ilman vakinaista paikkaa, töin tuskin sai kouluopetuksellaan ja paria yksityisoppilasta ohjaamalla kuun lopussa kokoon sataseitsemänkymmentä liraa, joilla hänen täytyi itse tulla toimeen kaupungissa ja vielä ylläpitää äitinsä ja sisarensa Giffoni Vallepianassa Cilentossa. Ei milloinkaan ollut hän yht'aikaa nähnyt seitsemääsataa liraa, tämä professori parka, joka asui kurjasti kalustetussa huoneessa via Concordian varrella olevassa palazzo Cariatissa. Via Concordia päättyy Corso Vittorio Emanueleen, mikä on yleinen köyhäin ja rikkaitten kokouspaikka. Ja kulkiessaan pitkää matkaansa jalan, jotta raitiotiemaksu, kolme soldoa, säästyisi, kosketti hän vähän väliä päällystakkinsa taskua, jossa oli Fasulo sisarusten seitsemänsataa liraa suureen, rikkinäiseen, mustasta, kuluneesta nahasta tehtyyn lompakkoon kätkettynä.

Jos ne hukkuisivat tai jos joku ne häneltä varastaisi! Paljas sellainen ajatuskin saattoi hänet kalpenemaan ja teki hänen kolmekymmenvuotiset pergamenttikasvonsa entistään kellertävämmiksi. Mieluimmin olisi hän mennyt pankkiin suoraa päätä, päästäkseen rahoista, jotka häntä suorastaan piinasivat, mutta ei ollut enää aikaa mennä palazzo Fausitanoon Toledokadulla olevan Carità kirkon torin varrelle, jossa Ruffo-Scillan suuri pankkiliike sijaitsi; hänen oli ensin opetettava via del Gesùn varrella olevan normaalikoulun toisen luokan oppilaita.

Sen takia antoi hän, yhä peläten kadottavansa rahat, kätensä edelleen olla vaaranalaisen taskun päällä poiketessaan koulukirjakauppias Cambardellankin luo via Trinità Maggiorella, josta hän, niinkuin usein ennenkin, lainasi vihon Muratorin historiaa. Kirjakauppias kuunteli tarkkaavasti erään vaaleaverisen, hienostipuetun nuorukaisen puhetta, järjestäessään Scavian kielioppeja pieniin kääröihin.

»Nyt vien don Antonion puolesta viisituhatta liraa pankkiin», sanoi nuori mies, mainiten erään kuuluisan lääkärin nimen.

»Niin paljon ja enemmänkin voi don Antonio panna pankkiin», lausui kirjakaupassa oleva pieni, vanha mies, joka nautti eläkettä jostakin entisen bourbonilaisen raha-asiainministerin virastosta. Hän vietti joka päivä kaksi tai kolme tuntia hiljaa ja liikkumatta Filippo Gambardellan kirjakaupassa ja puhui vain yhden lauseen joka puolen tunnin kuluessa.

»Ettekö te aio pankkiin mitään panna, don Filippo?» kysyi nuori mies imarrellen.

»Minä myyn kirjojani», vastasi hän hiukan epävarmalla äänellä.

»Lyön vetoa, että päätätte huomenna vielä sen tehdä», sanoi nuorukainen nauraen. »Tulenko huomenna takaisin?»

»Eikö mitä! Oletteko tekin ehkä pankkiiri?» kysyi Filippo Gambardella.

»En, mutta minä olen Ruffo-Scillan ystävä», vastasi nuori mies mitä suurimmalla kohteliaisuudella. »Muutenhan… en hänelle tee sillä palvelusta, vaan teille.»

»Ymmärrettävästi!» murisi eläkkeennauttija, ottaen hyppysellisen nuuskaa. »Kaksitoista prosenttia kuukaudessa on hyvä asia.»

»Liian hyvä», mutisi don Filippo välinpitämättömästi.

»Voitte levollisena uskoa pankille rahanne ettekä menetä mitään!» huudahti nuori mies iloisesti. »Rahat ovat englantilaisia, kaikki tulee Englannista.»

»Oletteko hyvä ja annatte minulle Muratorin?» sanoi de Peruta hämmästyneenä ja levottomana, sillä tämä toisinta asiasta herätti koko hänen epäilyksensä uudestaan.

»Odottakaa hetkinen, palvelen teitä heti», vastasi don Filippo Gambardella, nuorukaisen poistuessa nauraen ja luvaten seuraavana päivänä palata.

»Aiotteko te viedä rahoja Ruffo-Scillan pankkiin?» kysyi professori, kirjakauppiaan etsiessä Muratorin kirjaa.

»Kukapa tietää!» vastasi tämä, astuessaan tikapuita alas. »Ehkä vien sinne pienen summan.»

»Eikö se teistä ole uskallettua?»

»Arpajaisissakin uskalletaan ja kuitenkin ylläpitävät ne valtion ja koko maailma koettaa niissä onneansa», huomautti eläkkeennauttija. »Tahtoisin vain omistaa rahaa!»

»Onhan se muuten englantilaista keinottelua», mutisi kirjakauppias; »englantilaisethan tekevät rahoja niinkuin heinää.»

»Todellako? Minulle on puhuttu Rothschildista», huomautti professori de
Peruta yhä epäillen.

»Rothschildistako? No, sitä parempi, silloin saamme olla varmoja.
Näette, että Ruffo-Scilla ymmärtää asiansa…».

Professori lähti kaupasta, tulematta asiasta vakuutetuksi; mutta pieni eläkkeennauttija mietti, miten ihmeellistä oli, että hänelle maksettiin vain korkoja eikä pääomaa; jos hänellä nyt olisi ollut eläkkeensä pääoma, olisi hän voinut tulla rikkaaksi Ruffo-Scillan avulla.

Hitaasti asteli professori de Peruta tänä marraskuun aamuna normaalikoulun korkeita, pimeitä portaita ylös. Sairaalloisesti hermostuneessa mielentilassaan, joka on kyttyräselkäisille ominainen, tuntui hänestä kuin painaisi musta lompakko seitseminesatoine liroineen hänen rintaansa leiviskäin painolla. Tietysti ei historiatunti voinut tänään mennä muuten kuin huonosti, vaikkakin hän, työteliäänä, tunnontarkkana opettajana, otti vähäpalkkaisen virkansa, niin katkeralle kuin elämä hänestä tuntuikin, sangen vakavalta kannalta. Opettajahuoneessa, joka, kuten muutkin huoneet, näytti pimeältä, kostealta ja tomuiselta, katseli hän kirjallisuudenopettajaa, pientä, paksua, oppimatonta barilaista pappia, joka vilkkaasti keskusteli johtajan, laihan, tavattoman pitkän piemontilaisen kanssa, joka myös oli pappi. Kuvitteliko hän, vai kuuliko hän tuollakin kuiskattavan nimeä Scilla, tuon turmiollisen karin vaarallista nimeä? Hän meni ohi tervehtien, pysähtymättä, sillä hän tiesi, ettei häntä kaivattu eikä rakastettu. Oliko sekin kuvittelua, vai kuiskuttelivatko hänen oppilaansakin salaa samaa nimeä, istuessaan tarkkaamattomina ja kuuntelematta opetusta? Oliko se todellakin kirjoitettuna pienille paperiliuskoille, jotka kulkivat penkistä penkkiin ja otettiin vastaan hymyillen tai tirskuen? Olivatko Ruffo-Scillan pankkihuonetta koskevat asiat kiihottaneet näitä tyttöjäkin? Koska he olivat kaupunkilaislapsia, jotka kello kahdeksan aamulla lähtivät kouluun, oli joku heistä voinut kuulla niistä puhuttavan joko kotona tai matkalla tai vieraskäynnillä. Turhaan vaati hän milloin kohteliaasti, milloin suuttuneesi, sairaille ja onnettomille ominaisella ärtyisyydellä hiljaisuutta; tyttöjen lörpöttelyhalu ei ollut tukahutettavissa, eivätkä he oikeastaan pelänneetkään häntä, sillä huolimatta hermostuneesta äreydestään oli hän hyvä kuin lapsi ja aivan liian arka, heikko ja sairaalloinen, saavuttaakseen näiden itsepäisten kansanlasten kunnioittavan arvonannon. Hän itse voi tuskin odottaa tunnin loppua, päästäkseen koulusta kuulemasta enää puhetta tästä pankista, jonka rohkeus raha-asioissa ja jonka epäilyttävä vehkeily teki levottomaksi hänen ankarasti oikeudenmukaisen omantuntonsa, jonka ei vielä ollut tarvinnut häntä mistään syyttää. Miten hän olikaan onnellinen, kun kello vihdoin löi yksitoista, ja tytöt, niin pian kuin näkivät opettajan seisovan, itsekin nousivat kolistellen ja, käyttäen hyväkseen tekosyytä meluamiseen, huusivat kuorossa: »Hyvästi, herra professori! Hyvästi, herra professori!»

Jo kiiruhti hänkin kantamansa mustan lompakon painostamana ja kiusaamana katua alas, ikäänkuin olisivat onnettomat rahat häntä ajaneet takaa. Palazzo Faucitanon avara piha ja kauniit portaat rauhoittivat häntä vähän. Vihdoinkin saavutti hän päämaalinsa ja kymmenen minuutin kuluessa saattoi hän päästä vapaaksi taakastaan; sitten sai hän ajatella kävelyretkeään Kansalliskirjastoon, jossa hän teki tutkimuksia arvostelevaa historiaansa varten. Se oli pitkä, vaivalloinen työ ja hänen oppineena-olemisensa ihanne. Hänen mukanaan nousi portaita ylös muitakin ja taas toisia tuli ylhäältä alaspäin. Pankissa oli suuri joukko ihmisiä. Sen muodosti suuri, pitkähkö huone, jonka kaunis, vaahterapuinen väliseinä jakoi kahtia. Väliseinässä olivat virkamiesten luukut: kolme rahojen jättämistä varten, kolme, joista niitä sai ottaa; mutta ihmiset tungeskelivat tiheinä joukkoina ensinmainittujen edessä, eikä niillä luukuilla, joista korkoja maksettiin, näkynyt kuin kolme, neljä henkilöä. Yleisölle määrätty osasto oli sisustettu silmiinpistävän komeasti; siellä oli tummansinisellä sametilla päällystettyjä huonekaluja, joissa oli sinisiä ja kultaisia reunuksia ja tupsuja. Tummansinisiin, keltaisella kirjailtuihin virkapukuihin puettuja palvelijoita, joilla oli lakkeihin kirjoitettuna: »Pankkihuone Ruffo-Scilla», kulki edestakaisin. Ja yhä enemmän ihmisiä tunkeili luukuilla toinen toistaan vastaan puristettuina. Kaikki pitivät rahaansa valmiina kohotetussa kädessään. Kaikellaisia seteleitä, keltaisia, sinisiä tai harmaita, järjestettyinä pieniin kääröihin tai kokonaisiin paketteihin, muutamat ihka uusia kuin olisivat juuri olleet kivipainosta lähteneitä, toiset likaisia ja rasvaisia kuin olisivat jo tuhansien likaisten käsien kautta kulkeneet. Oikeastaan ei nähnyt muuta kuin päitten yli kohotettuja seteleitä piteleviä käsivarsia.

Professori de Peruta tunsi itsensä hetken aikaa ikäänkuin masentuneeksi; sillä mitä hän aamulla oli pitänyt yksityisenä tapauksena, näytti hänestä nyt, kun tunti tunnin jälkeen kului, joltain, joka salaman nopeudella leveni joka haaralle ja kehittyi. Tämä ihmispaljous pelotti häntä; hän vetäytyi huoneen nurkkaan ja alkoi, kääntyneenä seinään päin, ottaa Fasulo sisarusten seitsemääsataa liraa lompakostaan, laskeakseen ne vielä kerran ja pitääkseen niitä valmiiksi kahteen osaan jaettuna, toisessa kolme, toisessa neljäsataa liraa, ja sitten hän asettui viimeiseksi hitaasti eteenpäin kulkevaan jonoon. Silläaikaa jatkui rahain antaminen mahdollisimman yksinkertaisesti. Uusimman kuosin mukaan vaatetettu nuori virkamies, jonka hiukset kiilsivät voiteesta, jonka viikset olivat taidokkaasti käherretyt ja jolla oli loistava, musta helmi kravattineulassaan ja suuri, kiiltävään, tukevaan kultasormukseen juotettu jalokivi pikkusormessaan, kirjoitti kiireesti kassakirjaansa maksetun summan suuruuden ja repäsi siitä pienen kuitin, jonka leimasi ja ojensi maksajalle. Samalla huusi hän niin äänekkäästi, että kaikki sen kuulivat, maksajan nimen ja maksetun summan suuruuden toiselle, puuaitauksen takana olevalle virkailijalle, joka kirjoitti molemmat pieneen luetteloon. Niin kuului nimi toisensa jälkeen ja summa summan perästä:

»Francesco Jadicicco, neljäsataakolmekymmentä!»

»Pasquale Foderaro, kaksituhattaseitsemänsataaseitsemänkymmentä!»

»Salvatore Apricena, satakaksikymmentä!»

»Parooni Costanzo Vasaturo, seitsemäntuhattayhdeksänkymmentä!»

Ja kirjanpito kävi niin nopeasti, ettei tarkasti katseleva Alessandro de Peruta voinut kyllin ihmetellä. Muutkin ihmettelivät tätä liikkeen liian suurta yksinkertaisuutta ja nopeutta ja olisivat luultavasti toivoneet enemmän muodollisuuksia; mutta kun toinen toisensa jälkeen helpotuksesta huoahtaen, kuin olisi raskaasta taakasta päässyt, sekä täysin onnellisena, kun näki asiansa hyvin toimitetuksi, lähti sieltä, ei kukaan uskaltanut sanoa mitään.

Aina kun mainittiin joku suurempi summa, kurottivat kauvempana seisovat kaulaansa, nähdäkseen, kuka se onnellinen oli, joka voi antaa tuhansia liroja Ruffo-Scillan pankkiin talletettavaksi, ja he puristivat lujemmin muutamia sadan liran seteleitänsä huoaten, kun ajattelivat niitä suunnattoman suuria korkoja, joita olisivat voineet saada tuhansilla. Oi, miten vähemmän rikkaat kadehtivat niitä, jotka voivat panna niin suuria summia hyväätekevään Ruffo-Scillaan, saadakseen jo kuukauden kuluttua suuria korkoja ja voittaakseen neljännesvuoden kuluttua suunnattomasti rahoja!

Professori Alessandro de Peruta näki tämän kaiken omin silmin ja hänen ihmetyksensä nousi minuutti minuutilta. Kun oli niin pieni, nousi hän varpailleen, nähdäkseen luukusta liikehuoneen sisustan. Ja kummallisen mielikuvayhdistelmän johtamana muisti hän samassa silmänräpäyksessä vaikutelman, jonka kolme tai neljä vuotta sitten oli saanut Italian toisessa pääkaupungissa Firenzessä. Hän oli matkustanut sinne, saadakseen suosituksia nykyiseen virkaansa normaalikoulussa. Erittäin muisti hän päivän, jolloin hän, asiansa toimitettuaan, oli etsinyt erään napolilaisen ystävänsä, jolla oli virka kansallispankissa. Kun hän ei tiennyt ystävän osotetta ja koska hän hiukan pelkäsi Firenzen katujen kauneutta ja vilkkautta, oli hän mennyt suoraan pankkiin. Ja koko se juhlallinen vaikutus, jonka tuo suuri, valoisa, hehkulaitoksen lämmittämä huone ja sen syvä hiljaisuus, jota eivät edes kävijäin askeleet häirinneet, oli häneen jättänyt, palasi nyt äkkiä hänen muistiinsa; hän näki tummanvihriäiset verhot, suuret, jykevät, mustanpuhuvat pöydät, komeat kipsi- ja marmoriveistokset, kalliit, lujat, puiset huonekalut, vaikuttavan huoneen koko melkein majesteetillisen vakavuuden ikäänkuin kangastuksena edessään. Salissa suuren puuaitauksen takana oli hän nähnyt ystävänsä muitten virkailijain joukossa, jotka siellä hitaasti ja äänettöminä työskentelivät, istuen korkeissa nojatuoleissa suuret konttorikirjat edessään, ja jotka vähän väliä pistivät kynän korvan taa, verratakseen kahta kirjan eri sivuilla olevaa lukua. Ja samassa huoneessa oli hän nähnyt kokonaisia rivejä kirjahyllyjä, kattoon asti ulottuvia seinäkaappeja ja korkeita ja leveitä kirjoituspulpetteja, joiden ääressä virkailijat kirjoittivat. Kaikki tämä oli tehnyt häneen syvän vaikutuksen; hän oli arvostellut ystävänsäkin entistään suuremmaksi tämän arvokkaan koneiston yhtenä pyöränä ja aivan huumaantuneena uskalsi hän vain hiljaisella äänellä kutsua ystäväänsä yhteisille illallisille ennen matkaansa. Illalla kohteli hän häntä suurimmalla kunnioituksella ja puhui vähän väliä hiljaisella äänellä ja arvokkaasti kansallispankista, ikäänkuin suuresta, ylevästä, poissaolevasta henkilöstä, ikäänkuin mahtavasta jumaluudesta, joka oli saavuttanut hänen kummastelevan ihailunsa.

Kaikki tämä palasi elävästi hänen muistoonsa, hänen seisoessaan keskellä tämän kirjavan, kalpean, ennakkoluuloisen, hälisevän joukon huumaavaa melua, kaikkien näiden joko kurjasti tai silmiinpistävän komeasti vaatetettujen ihmisten keskellä, jotka kiireesti käärivät kokoon vastaanottokuitin ja sitten riensivät pois kuin olisivat lähteneet julkisesta pelihuoneesta. Se palasi hänen muistoonsa, kun hän katseli aitauksen toiselle puolen, jossa näkyi kaksi, kolme erimallista tuolia ja pieni pöytä; jonka ääressä eräs virkailija kirjoitti, mitä luukulla oleva nuori mies saneli. Ei ollut siellä kirjahyllyä, ei kaappia, ei kassaa eikä kirjoituspulpettia, ei mitään muuta kuin tyhjä, kolkko huone, joka ehdottomasti teki epäilyttävän vaikutuksen.

»Carlotta Bencivenga, kahdeksansataayhdeksänkymmentä!»

»Rosario Fuortes, satakaksikymmentä!»

»Gaetano Amirante, kaksitoistatuhatta seitsemänsataa!»

Pankinhoitaja otti rahat viimeksimainitulta, joka oli suuri, vahvarakenteinen mies, puettuna kellahtavaan päällystakkiin ja keltaiseen huopahattuun, selvästi maalainen, sekä alkoi laskea niitä. Siinä oli likaisia, rasvaisia seteleitä ja joukossa oli myös pussillinen piastereita, joita ei enää ollut pitkään aikaan ollut käytännössä, Ferdinand toisen, bourbonilaisen, aikuisia rahoja… kokonainen paperi- ja hopearahojen mallikartta, jolle virkamies laskiessaan huomaamatta itsekseen hymyili, maalaisen, jonka takana professori Alessandro de Peruta seisoi, ahneesti silmillään seuratessa joka seteliä, joka rahaa.

»Kaksitoistatuhatta seitsemänsataa», sanoi pankkimies, alkaessaan kirjoittaa vastaanottokuittia.

Hän pani koko summan muitten saamiensa rahojen joukkoon, joka oli kasvanut suureksi arvopaperikohoksi sekä kokonaiseksi kulta- ja hopeakasaksi, jonka varalle heillä nähtävästi ei ollut edes kassakaappia. Eikä ollut vaikea huomata, kuinka vastahakoisesti maalainen lopultakin rahoistaan luopui, kulkien pois pankista hitain askelin, huojuttaen paksua ruumistaan kuin hanhi.

»Seitsemänsataa liraa Elisabetta ja Clorinda Fasulon nimeen», sanoi professori Alessandro de Peruta.

»Elisabetta ja Clorinda Fasulo, seitsemänsataa», huusi pankinjohtaja kovalla äänellä, pyyhkäisten rahat syrjään ja aikoen kirjoittaa kuitin.

»Ettekö laske rahoja?» kysyi professori hämmästyneenä.

»Ei niin pieniä summia koskaan lasketa», vastasi virkailija lyhyesti, ja hänen jalokivisormuksensa kimalsi komeasti.

Samalla repäsi hän sulavalla kädenliikkeellä vastaanottokuitin ja ojensi sen professorille. Mutta tämä vastasi kylmästi: »Erehdytte; siinä oli kolmesataa liraa Elisabetia, neljäsataa Clorinda Fasulon.»

»Helposti korjattu», sanoi pankkimies, tukahuttaen kärsimättömyyden ilmeen kasvoissaan. »Antakaahan minulle kuitti takaisin.»

Hän otti kuitin ja kirjoitti siihen pienellä käsialalla pari muistutusta.

»Ei, herraseni», vastusti professori. »Ei tuo ole mikään oikea kuitti.
Teidän on annettava minulle kummankin maksajan nimeen eri kuitti.»

»Teillä näkyy olevan liikaa aikaa, mutta minun aikani on täpärällä», sanoi kaunis nuorukainen hävittömällä äänellä.

»Se on teidän asianne, mutta olkaa hyvä ja antakaa molemmat kuitit, niinkuin ne haluan.»

»Silloin ette ole lausunut ajatustanne selvästi», vastasi toinen, kohauttaen olkapäitään, »mutta ei tee mitään, saatte kaksi kuittia.»

Ja huoahtaen kärsimättömyydestä, alkoi hän, revittyään ensimäisen kuitin, kirjoittaa kahta uutta, lausuen nimet tavuttain, jotta selvästi näkyisi, kuinka asia häntä rasitti.

Sitten repäsi hän kuitit kirjasta ja kysyi: »No, ovatko ne nyt oikein?»

»Ovat.»

»Silloin kai suvaitsette, että jätän teidät.»

»Mutta mahdattehan korjata kirjaankin erehdyttävän merkinnän?» huomautti professori kylmästi, poistumatta.

»Oi, se on pian tehty», huudahti nuori keikari mitä huolettomimmalla äänellä, revästen nopealla kädenliikkeellä pois kirjasta väärän kuittauksen ja rutistaen sen mytyksi.

»Miten? Te revitte kassakirjaa?» kysyi professori hämmästyksestä kankeana.

»Mitä toivotte?» kysyi häneltä virkailija, tekeytyen tyhmän näköiseksi.

»En mitään», vastasi professori, aikoen lähteä.

Tämän jälkeen pisti nuori mies päänsä luukusta ja sanoi käheällä äänellä: »pyydän herrasväkeä olemaan kärsivällisinä viisi tai kuusi minuutta, tulen heti takaisin.»

Odottajat murisivat tyytymättöminä. Kaikki näkivät, kuinka kaunis nuori mies levitti hajuvedeltä tuoksuvan, reikäompelulla kaunistetun nenäliinansa pienelle pöydälle, tunkeakseen siihen kaikki arvopaperit kirjavassa sekasotkussa, niin että ne näkyivät liinan joka kulmasta.

Hänen kulkiessaan rahakassansa kanssa ovelle, putosi pari kääröä nenäliinasta lattialle, mutta hän ei sitä huomannut tai ollut huomaavinaan, toisen virkamiehen pistäessä kulta- ja hopearahat sekaisin suureen likaiseen riepuun ja jättäessä kuparirahat halveksien nurkkaan.

Niin hävisivät molemmat virkailijat takaovesta, kuin olisivat he, maksajain aarteet mukanaan, maasta hävinneet.

De Peruta näki heidän katoavan ja hänkin meni, ollen epätoivoinen rahoista, jotka olivat kuin kuiluun kadonneet.

II.

Vaaleaverinen signora kulki ylös Corso Vittorio Emanuelea, jonka vasemmanpuolisen sivukäytävän kummuntapaiselta ylennykseltä näkee yli koko Napolin. Mutta hänellä ei ollut — oliko se sitten välinpitämättömyyttä vai hajamielisyyttä — silmäystäkään uhrattavana lumoavalle näköalalle yli meren, maaseudun ja kaupungin, joka levisi hänen vasemmalla puolellaan. Tiukasti kääriytyneenä talvikaapuunsa, silmät tiheän mustan harson takana maahan luotuina ja pienet, mustiin käsineihin puetut kädet ruskeaan puuhkaan piilotettuina, kulki hän nopeasti ja aivan ajatuksissaan eteenpäin. Siitä huolimatta huomasi hän, että hänen viereensä äkkiä ilmaantui varjo, jonka syvät, mustat silmät katselivat häntä sydämellisimmän hellästi.

»Hyvää päivää, signora Eleonora», sanoi nuorukainen hiljaa, herkeämättä häntä katsellen, ikäänkuin ei voisi kääntää katsettaan pois.

»Hyvää päivää, signor Paolo», vastasi rouva tervehtien, pysähtymättä.

»Ettekö salli minun saattaa teitä pientä matkaa?» kysyi nuorukainen pyytävästi. »Vain pari silmänräpäystähän matkanne enää kestää.»

Rouva painoi päänsä alas ja tumma puna peitti hänen kalpeitten kasvojensa puhtaan, miltei läpinäkyvän ihon. Sitten hidastutti hän askeleitansa, ja vaieten kulkivat he molemmat rinnakkain.

»Miksi te aina minua odotatte?» kysyi hän yht'äkkiä, samalla kertaa suuttuneesi ja alakuloisesti.

»Kun en muuta voi», vastasi nuorukainen, ikäänkuin loukkaantuneena luoden katseensa maahan.

»Tuotatte sillä minulle surua», sanoi vaalea nainen, ja äänessä kuului itkua ja hänen ihanat, syvät, armaat silmänsä näyttivät kyynelhelmien verhoamilta.

»Oi, älkää niin sanoko», rukoili nuorukainen kuin suruun tukehtuva. »Minähän kuolisin mieluummin kuin tuottaisin teille tuskaa». Ja hänen syvässä äänessään kaikui voimakas, tukahutettu intohimo. Rouva katsahti häneen vaieten ja koetti jouduttaa askeleitaan. Onneksi ei tiellä tänä kylmänä talviaamuna ollut suurta liikettä, enimmäkseen näkyi tähän aikaan Napolin kauniilla kaduilla ainoastaan hedelmä- ja vihanneskauppiaita ja työväkeä, ainoastaan toimeliaita, kiirehtiviä, vain työtään ja omia huoliaan ajattelevia ihmisiä, jotka eivät välittäneet noista kalpeista kävelijöistä, jotka keskustelivat toisiaan katselematta ja joitten silmistä leimusi polttava tuska.

Nuorukainen otti napinreiästään vihon kalpeita, puoliksi paleltuneita orvokkeja ja yritti työntää sen hiljaa seuralaisensa puuhkaan. Ja tämä tunsi itsensä niin heikoksi ja surulliseksi, ettei uskaltanut antaa takaisin tätä pientä, heikosti tuoksuvaa lahjaa, vaan veti kukat piiloon.

»Minä sain ne köyhältä tytöltä, joka kulki paljainjaloin ja näytti puoleksi kangistuneelta kylmästä; nämä olivat ensimäiset, jotka hän sai myydyiksi», kertoi nuorukainen, ikäänkuin päästäkseen ajatuksista, jotka hänet valtasivat, »ja hän sanoi minulle väristen ja vilusta kankeana, että minä tein hänet onnelliseksi.»

»Onnettomia on kaikkialla», huomautti rouva hajamielisesti, kohottaen katseensa.

»Te olette itkenyt, signora Eleonora.»

»En, en», vastusti tämä nopeasti.

»Tiedän, että olette itkenyt», toisti hän, katsellen rouvaa kiihkeän epätoivoisena.

»Miksi olisin itkenyt? Erehdytte ihan varmasti», vastasi vaalea signora, katsellen merelle, jotta ei näkisi noiden epätoivoisten silmien tutkivaa katsetta.

»Miksi tahdotte salata minulta kärsimyksiänne, signora Eleonora? Ettekö tiedä, että arvaan kaikki, että tiedän kaikki ikäänkuin sallimuksesta? Ettekö siis tiedä, että teitä rakastan?»

»Olenhan sanonut teille, ettette saa sitä sanaa koskaan sanoa, signor
Paolo», vastasi hän ankarasti. »Erotkaamme nyt, sitä pyydän teiltä.»

»Hyvä», mutisi mies. »Ei tarvitse teidän enää kuulla minulta sitä sanaa, koska se niin teitä vaivaa. Mutta te olette antanut minulle luvan ottaa osaa kohtaloonne rehellisesti, ystävänä, nöyrimpänä ja vaatimattomana ystävänänne. Älkää minulta kieltäkö sitä, sillä se olisi suoraa julmuutta.»

»Antakaa anteeksi», sanoi hän, tunnustaen erehdyksensä, »mutta minä olen oikeastaan niin onneton, yksinäinen ja hyljätty, että melkein kaikki inhimillinen apu minua nykyään loukkaa ja epäilyttää. Minusta tuntuu kuin tahtoisivat kaikki vain lisätä kärsimyksiäni, ne, jotka minua vihaavat, ne, jotka minut ovat hyljänneet, ja nekin, jotka minua rakastavat. Olen väärässä, tiedän sen, ja pian kai ei minusta kukaan enää välitä.»

»Ennen kuolisin kuin teidät hylkäisin», vastasi nuorukainen lujasti.

»Älkää toki kuolemasta puhuko», sanoi hän pelästyen.

»Miksi olette itkenyt?» kysäsi nuorukainen uudestaan itsepintaisen päättävästi.

»Olin kirkossa», alkoi rouva, »ja itkin siellä kauvan ja katkerasti. Rukous tekee hyvää ja liikuttaa samalla. Emme milloinkaan niin tunne kärsimyksiemme suuruutta kuin rukoillessamme Herraa päästämään meitä niistä, vaikka kuolemankin avulla. Tämä sydämeni tuhkan kohenteleminen saattoi minut itkemään, mutta lohdutti minua myös.»

»Onko hän teitä jälleen kohdellut pahasti?» kysyi nuorukainen säälimättä, käyden suoraan asiaan.

»Oi, ei», vastasi rouva katkerasti, »hän ei ole minua suinkaan pahoin kohdellut.»

»Siis…», tutki nuori mies, kalveten vihasta, »siis… päinvastoin?»

»Ei, ei mitään ole tapahtunut», kuiskasi hän samalla katkeran valittavalla äänellä, joka kuului, kuin olisi hän ainiaaksi murtunut.

Sillä aikaa olivat he kulkeneet ohi pienien portaiden, jotka johtavat tieltä palazzo Cariatiin, missä signora Eleonora asui. Niin, he olivat kulkeneet kauas aina Bristol ja Bellevue hotellin ohi ja olivat nyt Corson kaukaisimmassa ja enin maaseutua muistuttavassa osassa. Rouva huomasi sen ensin ja sanoi, katsoen saattajaansa pyytävästi hellin, pelkäävin silmäyksin: »Kääntykäämme takaisin.»

»Kääntykäämme», vastasi nuorukainen voitettuna. »Mutta sanokaa minulle mitä hän on teille tehnyt, saadakseen teidät itkemään.»

»Oi, ei mitään, ei yhtään mitään.»

»Sanokaa se minulle, signora Eleonora, sanokaa se parhaalle ystävällenne.»

»Hän ei ole tullut koko viime yönä kotiin; eilen varhain hän meni eikä ole vielä palannut», purkautui nyt äkkiä hänen syvimmän sydämensä valitus kuuluviin.

Nuorukainen katseli häntä vaieten.

»Mutta missä hän voi olla?» alkoi rouva uudestaan kuin puhuisi hän itseksensä, kuin jatkaisi hän ääneen puhuen sisäistä keskustelua. »Mitä hän tekee! Miksi ei hän tule kotiin? Onko hän kadottanut kaiken rakkauden ja hävyn tunteen, eikö hänellä enää ole pienintäkään kipinää omaatuntoa? Vai onko hän todella vaarassa? Kunpa edes tietäisin, missä hän on? Mutta siitä ei minulla ole aavistustakaan. Minä olen kurja, heikko, tietämätön nainen, joka en voi häntä suojella enkä pelastaa!»

Hän työnsi sanat suonenvedontapaisesti esiin, kuin olisi hän ollut niistä tukehtumaisillaan, ja puhui katkonaisin lausein, korottaen ääntään, kuin olisi hän yksin salissaan eikä julkisella kadulla miehen kanssa, jota hän toivottomasti rakasti.

»Siis rakastatte miestänne yhä, signora Eleonora?» kysyi tämä vakavasti.

»Niin», vastasi hän varmalla äänellä, »rakastan ja kunnioitan häntä.»

Mies ei vastannut mitään, mutta hän kalpeni ja signora Eleonora voi nähdä, miten tämän voimakkaan, rohkean miehen silmät kyyneltyivät.

»Velvollisuus…» lisäsi rouva, ikäänkuin puolustuksekseen.

»Eikä hän sentään täytä ainoatakaan niistä velvollisuuksista, joita avioliitto teidän kanssanne hänelle asettaa», vastasi nuori mies, joka häntä jumaloi.

»Mitäpä siitä? Jos rakastaisimme, ainoastaan vastarakkautta saadaksemme, olisi elämä liian hyvä.»

»Se on totta», huokasi mies.

»Ja sitten, kukapa tietää, mitä hänessä liikkuu! Pari päivää on hän minusta ollut niin hämmentynyt, että tuskin olen uskaltanut häneltä mitään kysyä, vielä vähemmin häntä mistään nuhdella. Usein istuu hän parvekkeemme nurkassa, viettäen siellä monta tuntia polttaen ja sanaakaan puhumatta …»

»Olen nähnyt hänet», keskeytti Paolo, »minun huoneeni akkunasta näkee kaikki».

»Väliin on hän hillittömän iloinen, kuin tahtoisi hän huumata itsensä jotain unohtaakseen. Oi, signor Paolo, varmaan häntä uhkaa vaara! Ei hän ole vielä koskaan koko yötä ollut poissa kotoa.»

»Näin hänet eilen illalla», sanoi signor Paolo kylmästi ja hajamielisenä.

»Oi, olkaa armelias ja sanokaa missä», rukoili rouva kädet ristissä.

»Miksi sanoisin sitä teille?» vastasi hän jonkinverran välinpitämättömästi. »Olenko minä teidän miehenne vartia?»

»Olette oikeassa, minä vain kiusaan teitä», sanoi rouva hieman nöyryytettynä. »Mutta kuitenkin… minua rauhoittaaksenne.»

»Oi, voitte olla levollinen …» vastasi nuorukainen, pilkallisesti hymyillen. »Teidän miestänne ei uhkaa pieninkään vaara.»

Ja mitä pilkallisemmin hän nauroi, sitä aremmaksi ja hiljaisemmaksi kävi rouva, sillä hän aavisti totuuden, vaikka ei uskaltanut enempää kysyä.

»Näin hänet eilen illalla», jatkoi nuorukainen kuin ajatuksissaan, »niinkutsutussa Talvipuutarhassa. Ettekö ole siellä koskaan ollut?»

»En, en käy missään.»

»Suokaa anteeksi, kysyin tyhmästi. Talvipuutarha on julkinen huvittelupaikka, jossa eivät kunnialliset naiset juuri käy.»

Rouva oli käynyt kalpeaksi ja antoi katseensa painua maata kohti. Mutta nuorukainen himoitsi katkerata tuskaa, jota hän tunsi, kun tiesi rakastettunsa kärsivän, ja siksi hän jatkoi kertomustaan hiljaisella äänellä, kuin koskisi se aivan turhaa asiata.

»Talvipuutarha on puoleksi teatteri, puoleksi laulukahvila ja lisäksi ravintola, jossa esitysten jälkeen iloisesti syödään; se on yhtymäpaikka nuorille, hienoille herroille, riippumattomille aviomiehille ja vapaille, riippumattomille nuorille naisille…»

»Ymmärrän, ymmärrän,» vastasi rouva, joka kiiruhti askeleitaan, ikäänkuin päästäkseen enempää kuulemasta.

»Nyt, kun Napolille näyttää koittaneen rikkauden ajat», jatkoi nuori mies, joka oli päättänyt mennä asian pohjaan asti, »kun ne kaikki, jotka uskovat uusiin pankkihuoneisiin, ovat tulleet rikkaiksi ja pankkien pitäjät enemmän kuin rikkaiksi, on Talvipuutarha joka ilta iloisia vieraita tulvillaan. Siellä tuhlataan rahaa kasoittain! Ja teidänkin miehenne antoi kultakolikoittensa eilen illalla kimallella Lidia Gioian maalattujen silmäin edessä.»

Rouva ei enää rohjennut sanoa mitään, mutta häpeän puna peitti hänen suloiset kasvonsa. He olivat saapuneet melkein hänen talolleen, kun hänessä heräsi uusi ajatus, joka aiheutti kysymyksen: »Onko minun mieheni näiden pankinpitäjäin kanssa tekemisissä?»

»On, nähtävästi pankkiiri Costan kanssa.»

»Ja asia on vaarallinen?»

»Kuka sen voi tietää! Nykyään uskoo siihen koko maailma…»

»Tiedän, sehän on yleinen hulluus.»

»Niin, mutta siitä voisi myös tulla äkillinen mullistus».

»Vaarallinen?»

»Niin, jokainen rehellinen omatunto nousee sellaista suunnatonta keinottelemista vastaan…»

»Ja te sanotte, että mieheni on vakavasti siihen sekaantunut?»

»Siltä ainakin näyttää.»

Rouva värähti inhosta, kulkiessaan alas portaita, jotka johtavat Corso Vittorio Emanuelelta discesa delle Colonne Cariatille. Päästyään alas käytävälle, pysähtyi hän, sanoakseen nuorukaiselle hyvästit.

»Olette tosin minut tiedoillanne rauhoittanut,» sanoi hän, »mutta samalla tehnyt hyvin, hyvin surulliseksi.»

»Siis teette puolisollenne sen mielihyvän, että olette hänen tähtensä mustasukkainen?»

»En», vastasi hän varmasti; »en ole mustasukkainen, ainoastaan hyvin levoton noiden pankkiasiain, tuon vierailla rahoilla keinottelemisen tähden, jonka te sanotte niin vaaralliseksi. Tahdotteko nyt näyttää olevanne todellinen ystäväni?» lisäsi hän tuolla lempeällä äänensävyllä, joka nuorukaista hurmasi.

»Käskekää minua!»

»Auttakaa minua pelastamaan mieheni. Olen jo sanonut teille, että en ole mustasukkainen, mutta minä kuitenkin elän hänen talossaan ja minulla on hänen nimensä. Hänen häpeänsä olisi minunkin ja hänen onnettomuutensa koskisi minuakin. Koettakaa mahdollisimman tarkasti ja yksityiskohtia myöten tutkia tuota keinottelua; toimittakaa tutkinto, koettakaa paljastaa totuus kuin olisitte tutkintatuomari. Ja kun vakava vaara uhkaa, kaukaa tai läheltä, niin sanokaa se minulle vapaasti ja säälimättä.»

»Sen tahdon tehdä», sanoi nuori mies täydellisesti voitettuna.

»Sillä välin puhun mieheni kanssa. Joskus hän kuulee minua ja tällä kertaa aion puhua niin hartaasti, että toivon voivani hänet pelastaa.»

»Te olette pyhimys», kuiskasi nuorukainen, »mutta en luule sen ihmeen teille onnistuvan.»

»Luuletteko, että mieheni jo nyt on vaarassa?» kysyi hän pelästyneenä.

»En tiedä», vastasi hänen saattajansa vältellen, »mutta olkaa vakuutettu, että otan siitä selvän, kuin koskisi asia ystävääni», lisäsi hän katkerasti.

Mutta nyt alkoi ihmisiä kulkea ohi, ja he tarkastelivat nuorta paria uteliain silmäyksin, kentiesi arvaten totuuden. Signora Eleonora oli saapunut aivan kotinsa luo, hänen ei tarvinnut enää muuta kuin kiertää giardino Cariatin kulmaus… Niin ojensi hän siis nuorukaiselle pienen, mustan, soman käsineen verhoaman kätensä, jota tämä hetkisen piti omassaan.

»Voikaa hyvin», sanoi hän, »nyt minun täytyy mennä, kaikki katselevat meitä».

»Mehän olemme koko ajan puhuneet hänestä…» vastasi nuori mies alakuloisena.

»Se on meidän turvamme», sopersi hän; ja sentakia tuntuu minusta, kuin olisin vähemmän syyllinen. Voikaa hyvin, signor Paolo».

»Sanokaa: näkemiin!»

»Näkemiin… vaikkakaan en vielä tiedä, koska tapaamme.»

»Heti kun minulla on tietoja.»

Ja niin sanoen katsoi hän rakastettuaan niin hellästi silmiin, että tämä tunsi koko heikon sydämensä täyttyvän säälistä.

»Miksi tekin illoin menette talvipuutarhaan?» kysyi rouva, hienosti hymyillen.

»Ainoastaan ilahtuakseni…» vastasi mies, ilosta punastuen.

»Mutta te olitte yksin, eikö niin?» kysyi hän suurimmalla luottamuksella.

»Olin, rakas, ihan yksin», vastasi mies huumautuneena.

»Ja nyt ette enää menekään sinne», sanoi signora, poistuessaan hurmaavasti hymyten.

Hän näki keveän, tumman olennon kiiruhtavan pois nopein askelin ja katoavan kulman taa. Hänkin asui suunnattomassa palazzo Cariatissa, sen kolmannessa kerroksessa; signora asui toisessa. Mutta peläten tuhansia naapureita, jotka asuivat tuossa mehiläispesässä, ei hän rohjennut saattaa häntä ja samalla itse jäädä taloon, vaan hän lähti jälleen tielle, vieden vaistomaisesti huulilleen käden, joka oli pidellyt vaalean signora Eleonoran kättä.

Palazzo Cariatin avarassa pylväskäytävässä tapasi signora Eleonora Triggiano naapurinsa, professori de Perutan, joka juuri oli menossa ulos tuntejansa antamaan. Rouva hymyili hyväntahtoisesti, sillä hän oli aina ystävällinen köyhälle, ahkeralle, aralle ja onnettomalle miehelle, jolle naisen hymyily oli erityisesti suuren arvoinen ja joka siksi aina tämän naisellisen hyvyyden lumoamana jäikin rouvan eteen seisomaan. Koska tänä aamuna oli hyvin kylmä, oli professori puettu avaraan, karkeaan, ruskeaan talviviittaan, jonka flanellivuori saattoi sen näyttämään hyvin paksulta, sekä lyhyihin, karkeisiin käsineisiin, joissa oli suunnattomat sormet. Kun hänen hattunsa vielä lisäksi, myöskin kylmän vuoksi, oli painettu syvään otsalle, oli hän sangen kummallisen näköinen, mutta pysähtyi kuitenkin, tapansa mukaan, rouvan eteen, vaihtaakseen hänen kanssaan pari sanaa: »Miten voitte, signora?» kysyi hän hätäilevän levottomalla osanotolla, kuin olisi toinen pitkän ajan ollut sairaana; oikeastaan oli se vain hämmentymisen peittämistä.

»Kiitos, hyvin», vastasi rouva, »ja te, herra professori; olette aina ahkera?»

»Olen. Ja se on minulle suuri lohdutus», lisäsi hän hajamielisenä, sillä hän olisi jälleen mielellään mennyt, mutta ei tiennyt, miten lopettaisi keskustelun.

»Ja miten perheenne voi?» kysyi rouva kohteliaisuudesta, jotta jotain sanoisi.

»Oi, kiitos», vastasi professori liikutettuna. »Eilen sain pitkän kirjeen kotoa. He kysyvät minulta… he tiedustelevat uusia pankkihuoneita», mutisi hän, vaipuen äkkiä ajatuksiinsa.

»Hekin tietävät niistä? Sinne asti on huhu kulkenut?» kysyi rouva hämmästyneenä, voimatta estää äkillistä kalpenemistaan.

»Siltä näyttää… maaseudullakin on siitä kuultu. Ja sitten…» lisäsi hän vaivalloisesti, »ovat maaseudun naiset niin uteliaita… he tahtoisivat tietää kaikki… ja luulevat, että me voimme kaikesta antaa tietoja…»

»Mutta luultavasti aikovat hekin panna rahoja johonkin pankkiin?» lausui rouva hiukan kiihottuneella äänellä.

»Oi, ei, sitä en luule», jatkoi professori hitaasti ja vaivalloisesti, kuin olisi hänellä pala kurkussa. »Heillä ei ole rahoja eivätkä voi saadakaan; tiedättehän, että olemme hyvin köyhiä».

»Ehkä niin onkin parempi», sanoi rouva miettiväisenä. »Olette kai kuitenkin vastannut?»

»Tietysti, heti. Olen kirjoittanut heille, etteivät nämä pankkihuoneet ole muuta kuin suoraa keinottelua, olen todistanut, etteivät voi muuta ollakaan. Mahtavat sitten ainakin olla varuillaan!»

»Mutta, kuten sanotte, eihän heillä ole mitään — kadotettavaa?»

»Silloin on kirjeeni muille varotuksena», tuumi professori, ja sanat tuntuivat pysähtyvän hampaiden taa.

»Hyvästi, herra professori», sanoi rouva äkkiä, tullen kuolon kalpeaksi, kuin olisi jäinen kylmyys hänet vallannut.

Professori katseli vielä, miten hän kulki pihan poikki ja alkoi nousta portaita. Sitten lähti hän työhönsä, ajatellen jälleen saamaansa kirjettä, jossa sisar niin tarkasti kyseli pankkihuoneista, paljaasta uteliaisuudesta, kuten hän kirjoitti, vain kuullakseen niistä jotain. Mutta veljestä, tuntui, kuin olisi kirjeestä huokunut sydämentuskaa. Eihän äidillä ja sisarella ollut pienintäkään omaisuutta; miksi siis tämä suuri uteliaisuus?

Signora Eleonora Triggiano taas puolestaan tunsi koko surutaakkansa raskaana painona laskeutuvan sielulleen, hitaasti, ikäänkuin väsyneenä, noustessaan portaita ylös.

Tuskin oli hän joutunut huoneustoonsa, kun palvelijatar antoi hänelle kirjelipun. Siinä oli muutama lyijykynällä kirjoitettu rivi, jonka hänen miehensä oli asemalta lähettänyt. Se kuului yksinkertaisesti:

»Rakas Eleonora!

Matkustan Costa pankin asioissa Salernoon; paljon rahoja ansaittavissa. Kolmen, neljän päivän perästä olen jälleen kotona. Näkemiin!

Carlo.»

Ei yhtäkään sydämellistä sanaa hänelle, ei mitään muuta kuin pankkihuoneesta ja rahoista. Ja kentiesi ei hän ollut matkustanut yksinkään! Ehkä oli hänen mukanaan tuo nainen… miksi signor Paolo häntä kutsuikaan?… niin, Lidia Gioiaksi, joka varmaan oli valenimi. Hän viskasi pois hattunsa ja kaapunsa, välittämättä palvelustytöstä, joka kysyi, kattaisiko hän suuruspöydän. Rouva vaipui nojatuoliin, epätoivoisena painaen nyrkkiin puristettuja käsiään päin ohimoitansa ja silmiänsä. Hän ei enää ollut lemmenkade, hän oli puhunut totta Paolo Collemagnolle. Mutta hänen sieluansa painosti aavistus lähenevästä, turmiollisesta elämänkäänteestä, ja tällä hetkellä oli hän sellaisessa neuvottomuuden ja turvattomuuden tilassa, jossa meistä tuntuu, kuin horjuisi pohja jalkaimme alla ja kuin kiusattu sydän parka turhaan etsisi pelastusrengastansa. Hän oli yksin. Rehellisellä ja vilpittömällä mielellä oli hän uskonut elämänsä miehensä, Carlo Triggianon käsiin; tämä ei kuitenkaan osannut pitää hänen sydäntään arvossa ja oli todellisuudessa jo eronnut vaimostaan, vaikka he lain ja ihmisten edessä vielä olivat erottamattomasti yhdistetyt. Hänellä ei ollut lapsia, ei sukulaisia eikä ystäviä muita kuin yksi ainoa, Paolo Collemagno. Mutta tämähän ei tuntenut häntä kohtaan ainoastaan ystävyyttä, vaan rakkautta! Tuo nuorukainen oli häntä rakastanut jo kaksi vuotta lohduttamattomalla, toivottomalla, intohimoisella rakkaudella, ja kun hän ajatteli hyvää nuorukaisparkaa, jonka elämän tarkotuksena ja päämääränä hän oli, aukeni hänestä tiellensä toinenkin kuilu. Hän oli todella puhdas ja hyvä, hän inhosi pahaa ja syntiä; mutta kuinka usein oli hänen vastustuksensa muuttunut sääliksi, niin sääliksi, sääliksi! Mutta kuka sääli häntä, yksinäistä ja hyljättyä? Siinä hän makasi kylmän, harmaan talvipäivän hämärässä, äänettömän huoneensa hiljaisuudessa. Ja koko hänen kotinsa oli hiljainen ja äänetön kuin koko suunnaton palazzo Cariatikin, joka kolmekerroksisena kohosi Corson varrella ja kuusikerroksisena komeili via della Concordialle päin. Siinä oli kaksi isoa porraskäytävää, kolmet pienet portaat, kahdet palvelijoita varten, sekä kaksikymmentäneljä pienempää ja suurempaa huoneustoa. Mikä yksinäisyys! Ja missä oli sillä aikaa hänen miehensä? Salernossa, ajamassa noita kauheita asioita, jotka täyttivät hänet pelolla ja mahdollisesti riistivät hänen miehensä kunnian; Salernossa, tuon maalatun naisen, tuon Lidia Gioian seurassa, joka tyytyväisenä käytti väärin voitettua kultaa. Oi, tätä yksinäisyyttä! Mutta missä oli sitten Paolo Collemagno? Varmaan ei kaukana hänestä, huoneessaan kolmannessa kerroksessa, jossa hän ehkä juuri kirjoitti hänelle yhtä noista syvästi tunteellisista kirjeistä, joihin hän ei koskaan vastannut, mutta joita hän ei säälistä hennonut kieltäytyä ottamasta. Vai ajatteliko hän ehkä hänen palavaa rukoustansa miehensä pelastamiseksi ja pani toimeen tutkimuksia? Mutta eikö Paolo tälläkin osottanut rakkauttaan, niin jaloa, sankarillista rakkautta, että hän tunsi itsensä liikutetuksi syvimmässä sydämessään ja kiitollisuuden vahvain siteitten sitomaksi? Mutta ei häntäkään, jota hän intohimoisesti rakasti ja joka epäilemättä olisi rientänyt hänen luokseen ainiaaksi… ei Paolo Collemagnoakaan hän saanut kutsua. Hänestä oli yksinäisyys hyve, tuon miehen seura syntiä. Yksin, yksin, yksin!

Ja kun palvelustyttö ilmoitti, että donna Concettina, rukoileva sisar, halusi puhua hänen kanssaan, ei hän lähettänyt tätä pois, jotta ei enää olisi yksin, vaan pääsisi omasta epätoivostaan ja tuskallisista ajatuksistaan. Hän tuskin tunsi donna Concettinaa, rukoilevaa sisarta, joksi häntä kutsuttiin, hän oli hänet naapurinaan vain pari kertaa tavannut, sillä donna Concettina asui toisen kerroksen kolmannessa porraskäytävässä. Hän kävi aina köyhästi puettuna, hiljaisena, alasluoduin silmin ja niin hiljaisin askelin, kuin olisi hänellä huopa-anturat kengissään. Niin astui hän nytkin varovasti sisälle, puettuna mustaan villapukuun, mustaan kaapuun ja mustaan, leuvan alle solmittuun suruhattuun. Kellertävissä käsissään piteli hän, kylmästä huolimatta, vanhanaikuista, kudottua työlaukkua, jonka päällä komeili kiekuva kukko mitä haljastuneimman värisenä.

Rukoilija-sisaren, donna Concettinan, kasvot olivat kauttaaltaan vahankeltaiset, ikäänkuin ei hänen suonissaan olisi virrannut pisaraakaan verta, ohuet huulet olivat tuskin vaaleanpunaiset ja hiukan tummahkot silmäluomet peittivät aina viekkaan katseen.

»Kiitetty olkoon Jeesus ja pyhä neitsyt!» tervehti hän hiljaisella äänellä.

»Aina ja ijankaikkisesti», vastasi signora Eleonora, joka tunsi kaavan.

»Ehkä häiritsen?» kysyi rukoilija-sisar, katsellen ympärilleen ja ristiten vahanväriset kätensä työpussin ympäri.

»Ette ensinkään», vastasi signora Eleonora, joka mielellään tahtoi paeta synkkiä ajatuksiaan.

»Te voisitte tehdä minulle hyvän työn», sopersi donna Concettina.

»Mielelläni, voimaini mukaan», vastasi signora Eleonora, joka ei ollut erittäin rikas, mutta aina hänen kätensä olivat valmiit antamaan jotakin köyhille.

»Tiesinhän, että te olette hyvä hengetär ja hurskas sielu, joka ette sitä minulta kiellä. Pidän sitä aina minulle erittäin suurena suosionosotuksena.»

»Puhukaa peittelemättä», vastasi vaalea rouva kärsivällisenä, näyttämättä vastenmielisyyttään pitkiin esipuheisiin.

»Tahdon sanoa teille, että me, äitini ja minä, olemme niin rutiköyhiä, että tuskin voisimme elää, jollemme paikkaisi silkkisukkia ja kutoisi pitsejä, hiukan ansaitaksemme. Voi, rouvaseni, kuinka vaikeata, kuinka kovaa on elämä, kun tahtoo elättää itsensä rehellisesti!» lisäsi hän huokaisten, ikäänkuin hänen olisi täytynyt kestää mitä vaikeimpia sieluntaisteluita, joissa hänen siveytensä olisi ollut lähellä haaksirikkoa.

»Niin, se on vaikeata», vastasi signora Eleonora, syvään huoaten.

»Kenellä meistä ei olisi koetuksia kestettävänä!» alkoi rukoilija uudestaan, tutkivasti vilkaisten Eleonoran kauniita kasvoja. »Elämä on alituista taistelua. Yhdellä on enemmän, toisella vähemmän kärsittävää, mutta kaikkien täytyy taistella. Äitini ja minä olemme koko ikämme saaneet kärsiä. Vasta nyt näkyy toivon välke pilkoittavan…»

»Kuinka niin?» kysyi signora Eleonora hajamielisenä, sillä häntä ikävystytti tämä intoileva puhe, joka ei auttanut häntä surujansa unohtamaan.

»Uusien pankkihuoneitten avulla», mutisi rukoilijasisar, antaen katseensa vielä kerran tutkivasti kiertää huonetta.

»Pankkihuoneitten?» huudahti Eleonora, suuresti hämmästyen.

»Niin. Koko maailmahan käyttää hyväkseen tätä kultasadetta, tätä mannaa, jonka Herra antaa sataa taivaasta! Se on todellinen Jumalan siunaus, joka nyt vuotaa Napolin yli ja jota se synteinsä tähden ei totisesti olisi ansainnut. Miksi emme mekin köyhyydessämme saisi osaamme siitä? Emmekö mekin ole Jumalan lapsia? Emmekö mekin ansaitse niin monien kärsimyksien jälkeen lohdutusta?»

»Mutta kuinka?» kysyi Eleonora vielä kerran, yhä enemmän hämmästyen.

»Tietysti», jatkoi rukoileva sisar, huomaamatta kysymystä, »olen jo kysynyt neuvoa hurskaalta papiltamme, don Teofilolta. Äitini ja minä emme koskaan tee mitään, kuulematta ensin hänen mieltään. Hyvä pastorimme kuunteli minua kärsivällisesti, kun kerroin hänelle hätämme, ja sanoi sitten, ettei ollut Jumalan tahtoa vastaan, mitä aioin tehdä. Eihän lehtikään liiku ilman, että Herra niin tahtoo! Siis ei ole mikään synti, jos käytämme hyväksemme pankkihuoneita, joiden Jumala antaa olla olemassa.»

»Mutta mitenkä sitten?» kysyi Eleonora kolmannen kerran mitä suurimman hämmästyksen valtaamana.

»Olen tullut luoksenne», jatkoi rukoilija-sisar yhä, osottaen viittauksella, että hän nyt tuli asiaan, »koska puolisonne, don Carlo, on pankkiiri signor Costan, tuon Napolin hyväntekijän, läheinen ystävä; signor Carlo voisi tehdä paljon meidän puolestamme. Tahdotteko te, hänen vaimonsa, pyytää sitä?»

»Ette vielä ole minulle sanonut, mitä toivotte pankkiiri Costalta.
Mieheni… niin, luulen tosin … että hän tuntee hänet…»

»Tunteeko hänet! Hänhän on kerääjä…»

»Mikä hän on?»

»Kerääjä.»

Tämä outo sana tuotti signora Eleonoralle ikäänkuin piston sydämeen. Mutta hän ei sanonut mitään, rukoilija-sisaren pistäessä kätensä työpussiin ja kaivellessa sitä, etsien jotain. Signora Eleonora odotti, että nyt ilmestyisi anomuskirje, jossa donna Concettina omassa ja äitinsä nimessä pyytäisi pientä lahjaa suurelta pankkiiri Costalta. Mutta eipä ilmaantunutkaan mikään pitkinpäin taitettu paperi, jollaisille Napolissa tavallisesti anomuskirjeet kirjoitettiin, vaan sen sijaan keltainen, todellakin keltainen pergamenttilompakko, joka oli useasta paikasta rikki ja sidottu kiinni käärenauhoilla.

Rukoileva sisar piteli sitä hartaan liikutuksen valtaamana kuin pyhää esinettä, asetti sen sitten, pudotettuaan työpussin lattialle, jossa se näytti valkoiselta rääsyltä, polvilleen ja avasi sen. Luoden kissamaisen viekkaan katseen ympärilleen, sanoi hän: »Me tahtoisimme panna pienet säästömme talteen pankkihuone Costaan.»

»Ah!» huudahti Eleonora, rajattomasti ihmetellen.

»Se on hyvin pieni, kolmenkymmenen vuoden kuluessa tuskalla ja kieltäymyksillä koottu summa. Tosin meillä silloin tällöin on ollut tilaisuus lainata ystävillemme pieniä summia ja siitä on meitä palkittu. Mutta ajat ovat niin huonoja, rouvaseni», lisäsi hän huokaisten, »ettemme siitä huolimatta ole milloinkaan voineet vuodessa saada enempää kuin viisitoista tai kaksikymmentä prosenttia. Nyt, kun Costa maksaa viisitoista ja kahdeksantoista prosenttia kuukaudessa, ymmärrätte, että olemme vaatineet vähät rahamme takaisin velallisilta. Siitä on ollut vaivaa. Kuinka monta rukousta olemmekaan sen tähden kohottaneet taivaalle! On niin tavattoman itsepäisiä velallisia, jotka tosin maksavat korot, mutta eivät millään ehdolla tahdo maksaa pääomaa! Mutta taivaallinen isäni ja eräs hurskassieluinen oikeudenpalvelija ovat auttaneet minua, sillä ei ole toista, joka niin osaisi yhdistää hurskauden ja tarkkuuden kuin Gaetano Falcone. Lyhyesti, olen vihdoinkin saanut kaikki kootuksi ja olen tuonut rahat mukanani, keskusteltuani papin kanssa vakavasti, ja toivon, että te annatte ne miehellenne.»

Puhuessaan laski hän hitaasti seteli seteliltä rahojansa. Mutta Eleonora oli uudestaan joutunut sydäntuskansa valtaan, sillä hänestä tuntui, kuin olisivat nuo häpeälliset korot punoneet hänen ympärilleen verkon, joka veti hänet häviöön.

»Kuinka suureksi summa nousee?» kysyi hän koneellisesti, luullen, että oli kysymys muutamasta sadasta lirasta.

»Valitettavasti on se hyvin pieni vain», sanoi rukoileva sisar, mutisten luvun toisensa jälkeen, ja signora Eleonora peitti kädellä silmänsä, ikäänkuin päästäkseen näkemästä kauhistavaa näytelmää, ja odotti kärsivällisenä. Ja kesti melkoisen ajan, ennenkuin rukoilija-sisar, vihdoinkin päätettyään laskemisen, kääri setelinsä tukkuun, jonka ojensi vaalealle Signoralle, ja sanoi muitta mutkitta: »Siinä on neljätuhatta liraa.»

»Mitä?»

»Neljätuhatta liraa», toisti hän.

»Jotka ovat teidän?»

»Meidän säästöjämme.»

»Ja te aiotte sijoittaa ne pankkiin?»

»Niin, mutta me aiomme erityisenä suosionosotuksena pyytää kaksikymmentä prosenttia kuukaudessa.»

»Erityisenä suosionosotuksena…?»

»Teidän puolisonne voi osottaa meille sen suosion. Mitäpä Costalle merkitsee joko kahdeksantoista tai kaksikymmentä prosenttia? Hänelle, joka ansaitsee niin paljon, on se ihan sama.»

»Keneltä siis luulette hänen niin paljon saavan?»

»Ettekö sitä tiedä? Teidän oma miehennehän sen on meille sanonut. Rahat tulevat Franceschiellolta.»

»Keneltä, Franceschiellolta?»

»Frans toiselta, bourbonilaiselta. Hän tahtoo napolilaisilleen osottaa suosiotansa; ja sitten, kun hän on tehnyt meille hyvää ylenmäärin, tulee hän itse takaisin, ja kaikki ottavat hänet avosylin vastaan. Oletteko jo kuullut laulun, joka aiotaan Franceschiellon tervetuliaisiksi laulaa?»

»Enhän tiedä mistään», vastasi signora synkän epätoivoisena.

»Arapite port' e ffeneste ca chill' amiso è teste.» [Avatkaa ovet ja akkunat, sillä ystävänne jo saapuu. Suomentaja.] Se merkitsee, että iloitsemme, kun bourbonilainen jälleen tulee. Mutta me vaadimme kaksikymmentä prosenttia, ymmärrättekö? Äiti ja minä olemme jo laskeneet monen kuukauden tulot.»

»Tässä ovat rahat», jatkoi hän lyhyen vaitiolon jälkeen, ojentaen signora Eleonoralle jälleen setelitukkua. »Mutta… ymmärrättehän? Kaksikymmentä prosenttia! Muuten pidämme nuo muutamat liramme ja käytämme ne muuhun.»

»Pitäkää ne»; sanoi signora Eleonora kylmästi.

»Kuinka?»

»Minä en ota niitä.»

»Miksi ette? Siksikö, että vaadimme kaksikymmentä prosenttia kahdeksantoista sijasta. Voi, rouva, hyvä rouva, mehän olemme niin köyhiä ja eläminen on niin vaikeata! Vakuutan teille, että jollei minulla olisi vanhaa äitiäni, en välittäisi siitä ensinkään; mutta kun jo on niin köyhä, täytyy tehdä parhaansa, jottei enää köyhtyisi enempää. Olemme tehneet laskumme; me tarvitsemme juuri kaksikymmentä prosenttia, siitä emme mitenkään voi luopua.»

»Voitte tehdä miten tahdotte, donna Concettina, mutta minä en voi rahojanne ottaa.»

»Ja miksi ette?»

»Koska en tiedä mitään noista pankkihuoneista, enkä tahdokaan tietää, en nyt… enkä koskaan.»

»Oletteko sitten mitään panneet niihin?»

»Minä? En», lisäsi signora jäisellä äänellä. »Mutta pidän parempana olla sekautumatta raha-asioihin.»

»Miksi ette sitten salli minun puhua miehenne kanssa?»

»Hän ei ole kotona. Hän on Salernossa.»

»Tuleeko hän pian takaisin?»

»En tiedä. Ehkä parin, kolmen päivän perästä.»

»Niin odotan häntä, vaikka olenkin hyvin pahoillani, kun menetän kaikilta näiltä päiviltä korot. Me olemme köyhiä ihmisiä, ymmärrättehän?»

»Miksi ette itse vie rahojanne Costaan?»

»Siellä, kuten muissakin pankeissa, on sellainen tungos! Tietysti! Kuka ei käyttäisi hyväkseen Jumalan siunausta? Mutta minä kainostelen niin suuria ihmisjoukkoja. Ja sitten, ei minulle korkoja ylennetä, kun en ole tunnettu. Odotan siis mieluummin teidän miestänne.»

»Oletteko sitten niin varma, että hän tekee teille tämän palveluksen?»

»Olen tietysti», vastasi rukoilija-sisar riemuiten. »Hänhän on jo monta aikaa puhunut minulle siitä aina, kun olemme portaissa tavanneet toisemme, ja neuvonut minua panemaan omiani ja ystäväini rahoja pankkiin.»

»Hyvä on», vastasi signora Eleonora, kohauttaen olkapäitään, kuin pudistaakseen taakan päähänsä. »Odottakaa häntä.»

»Säilytättekö salaisuuteni?» kysyi rukoilija-sisar, pistäessään rahojaan takaisin kellastuneeseen lompakkoon. »En tahtoisi, että tässä talossa tiedettäisiin meidän pienistä säästöistämme! On niin paljon pahoja ihmisiä! Ja näinä parina päivänä voisi tapahtua varkaus. Me naiset asumme ihan yksin. Siksi pyydän hartaasti, ettette puhu mitään.»

»En näe ketään, enkä puhu tästä kenellekään mitään.»

»Madonna tietänne valaiskoon», sanoi rukoileva sisar, nousten lähteäkseen.

»Pyhä neitsyt olkoon kanssanne», vastasi signora Eleonora hurskaasti.

Kun hän jälleen oli yksin, tunsi hän itsensä kuin huumautuneeksi. Palvelijatar tuli uudestaan sisälle kysyäkseen, halusiko rouva syödä välisuuruksensa; oli tullut myöhäinen ja tytöllä näytti olevan kiire. Niin lähti siis vaalea rouva väsyneenä ja uupuneena autioon ruokahuoneeseen, syödäkseen siellä yksin ja kiireisesti, palvelijan hätäisesti palvellessa.

Vähän ajan kuluttua kysyi tämä: »Salliiko rouva minun mennä ulos syömisen jälkeen!»

»Kyllä, mutta tulkaa pian takaisin, sillä minä olen yksin.»

»Kaksi tai kolme tuntia tarvitsisin», sanoi tyttö, tuoden kahvia. »Minulla on kaksi hyvin tärkeätä asiaa.» Ja tavasta, millä hän rouvaa katseli, näki, että hän olisi mielellään sanonut kaikki. Tämä nousi, mennäkseen takaisin saliin, antaen tytölle silmillään merkin jatkaa. Hänellehän oli kaikki tervetullutta, mikä saattoi hänet pakenemaan ajatuksiansa ja vaipumaan täydellisen unohtamisen ja huumauksen tilaan.

»Teidän armonne tietää, että aion mennä naimisiin parin kuukauden perästä ja että saatoin säästöjeni ja kaikkien rouvan antamien lahjojen avulla hankkia itselleni liinavaatteita, koristuksia ja hiukan vaskiastioitakin keittiötä varten. Sulhaseni Totonno on myöskin tehnyt ostoksia, ja niin ei meille ole jäänyt soldoakaan, [1 soldo — 5 penniä. Suomentaja.] jolla voisimme häitä viettää.»

»Annan teille hiukan siihen tarkotukseen», sanoi rouva, katsellen hajamielisenä erään ranskalaisen romaanin päällyspaperia.

»Armollinen rouva on niin hyvä!» vastasi palvelijatar liikutettuna. »Mutta me tarvitsemme melkoisen summan, meidän pitää maksaa kolmen kuukauden vuokra ja muita sellaisia menoja. Siksi päätimme eilen Totonnon kanssa viedä panttilainastoon liinavaatteemme, koristeet, vaskikalut, lyhyesti kaiken, mitä voi pantata. Siellä annamme niiden olla kolme kuukautta ja sijoitamme kaiken, mitä niistä saamme, pankkiin. Kolmessa kuukaudessa, rouva kulta, kasvaa se meidän laskujemme mukaan melkein kaksinkertaiseksi; siinäpä todellinen ilo. Esimerkiksi, jos saamme kolmesataa liraa panttilainastosta… niin kasvaa se meille kolmessa kuukaudessa korkoa satakahdeksankymmentä liraa. Sitten lunastamme panttiin pannut tavarat ja meille jää satakahdeksankymmentä liraa. Oi, Totonno ja minä olemme kaiken niin hyvin laskeneet.»

»Raffaella parka!» huokasi signora Eleonora hiljaa.

»Mitä, minäkö? Ei se ole säälittävä, jolla on omaisuutta ja terveys; ja nyt, kun meillä on uudet pankkihuoneet, ei kukaan ole köyhä, rouvaseni.»

Rouva painoi päänsä alas, alkaen lukea.

»Annatteko minulle kolme tuntia aikaa, armollinen rouva? Meidän täytyy ensin mennä panttilainastoon ja sitten pankkiin. Panttilainastossa on aina paljon ihmisiä, sillä kaikki tahtovat viedä rahoja pankkiin ja panttaavat siksi kaikki, mitä heillä on. Me annamme kauniit villaiset sänkyvaatteemmekin, jotta summa tulisi suuremmaksi. Portinvartia on pantannut aito hopeaisen pyhän Genovieffankin, niin että on todella synti…»

»Menkäähän jo, menkää, Rafaella parka!» mutisi hänen emäntänsä hiljaa.

»Ettekö tarvitse mitään?»

»En mitään.»

»Hyvästi, armollinen rouva.»

»Näkemiin.»

Ja niin oli hän jälleen yksin. Hänen tuskiensa katkeruus oli kuitenkin vähentynyt. Hän ajatteli, tuntematta erityistä tuskaa, että oli kuin olisi hän ollut mukana haaksirikossa ja kärsinyt sen kaikki kauhut Hän oli mielessään tuntenut häviämisen katkeran toivottomuuden ja kuolemankamppauksen, aaltojen lyödessä hänen ylitsensä ja vetäessä hänet mukanaan syvyyteen. Mutta nyt oli tuo kamala silmänräpäys ohitse. Hän oli hukkunut. Hänestä tuntui kuin hän makaisi äärettömän meren pohjalla, hiekalla ja levillä leväten, ja nukkuisi vienosti, suloisessa hervottomuudessa, jonka tuollainen kamppailu tuottaa. Hän huomasi olevansa auttamattomasti hukkunut, tunsi voimansa perikadon tykkänään uuvuttamiksi, suunnattomain vesimääräin painaessa hänen ruumistaan ja päätään. Mitä hän enää voi tehdä? Hänhän oli hukkunut. Kaikki oli häntä vastaan noussut kovana kohtalona ja tämä kohtalo oli yllättänyt hänet, heikon naisen, ja voittanut jo ennen taistelua; eikä kuolinhetken katkerasta surusta ollut jäänyt muuta jälelle kuin alakuloinen valitus kaiken sen tähden, mitä hän oli ympäristöstään ja itsestään kadottanut. Hänen suloiset kasvonsa erottautuivat kalpeina synkkää taustaa vastaan; hän oli puettu pumpuliseen pukuun, jota vyö piti koossa, ja hän liikkui elottomana, aavemaisena makuuhuoneensa parvekkeella, josta näki palazzo Cariatin puutarhaan.

Rakennuksen vastapäisessä osassa näkyi eräästä akkunasta Paolo Collemagnon uskolliset, hellät kasvot. Hymyiltyään heikosti toisilleen, katselivat he aivan ajatuksiinsa vajonneina, puhumatta, liikkumatta, toisiaan. Tunnit kuluivat, päivä läheni loppuaan, ja yhä seisoi akkunansa ääressä maailman unohtanut ja hyljätty Eleonora Triggiano.

III.

Viimeinen viikko ennen joulua oli tänä vuonna erittäin lämmin. Ankara pohjatuuli, joka joulukuun alussa oli raivonnut Napolin kaduilla, tehden napolilaiset, jotka eivät siedä kylmää, hyvin onnettomiksi — kolea pohjatuuli, joka saa huulet kalpeiksi ja silmät punaisiksi, hiljeni, ja vieno scirocco-tuuli sulki helmaansa kaupungin, jolle tämä tuuli on kaikki kaikessa. Pelkäsivätkö ehkä sade ja suuri kylmyys köyhäin, varsinkin katukauppiaitten, rukouksia, sillä nämä, jotka kaupitsivat kaikkia mahdollisia tavaroita, pelkäsivät tänä ilon viikkona yhtä paljon kumpaakin. He olivat suorittaneet kynttilä-uhrin, jotta tulisi kaunis ilma ja ihmiset lähtisivät kotoaan ja ostaisivat, mitä suurella torilla oli saatavana.

Sama on asian laita pääsiäisenkin edellisellä viikolla; silmät katsovat kohti korkeutta, kuuluu huokailemista ja rukouksia, vieläpä epäitsekkäidenkin puolelta, että päivä paistaisi, sillä kaikki tietävät, että nämä viikot ovat köyhille tärkeät, silloin kaikki auttavat ja ostavat. Puolivarakkaillakin on, niin ihmeelliseltä kuin se tuntuneekin, näissä tilaisuuksissa suurehkoja summia tuhlata. Tänä vuonna oli se todellakin rahvaan mielestä ollut Kristus-lapsi, joka taivaallisessa armossaan oli muuttanut pohjatuulen sciroccoksi ja siten tehnyt mahdolliseksi, että koko Napoli oli muuttunut markkinapaikaksi. Markkinain melu oli jo alkanut ja nousi nyt alemmista kaupunginosista ylöspäin aina Toledokadulle asti, missä se muuttui melkeinpä sietämättömäksi, koska sinne olivat sadat kauppiaat pystyttäneet kojunsa. Toledokadulta nousi melu vielä ylemmäksi aina Corso Vittorio Emanuelelle ja viheriäisille kummuille, niin että koko kaupunki oli täynnä korviasärkevää humua, ikäänkuin Vesuvio olisi kumean äänensä nostanut pauhaamaan.

Eleonora Triggiano pysyi, niin kauan kuin kadut olivat jään peittämät, yksin kotona. Uunissa paloi tuli, ja hehkuvan hiilloksen kuumuus nukutti hänet alakuloisen velttouden tilaan, joka yhä enemmän sai hänet valtoihinsa. Hänen miehensä oli palannut Salernosta ja oli entistään iloisempi ja puheliaampi, hyvätuulisena polttaen ja lörpötellen lakkaamatta. Mutta hänen vaimonsa kalpeat, miettivät kasvot vaivasivat häntä. Hän oli tuonut mukanaan parin ihmeen kauniita ja kallisarvoisia jalokivikorvarenkaita, jotka Eleonora otti väsyneesti hymyillen, pitääkseen niitä tuskin puolta päivää. Kaksi kertaa oli hän ehdottanut huvimatkaa Sorrentoon, jossa talvisin oli tapana käydä, mutta Eleonora oli molemmilla kerroilla kieltäytynyt, syyttäen pahoinvointia ja kylmyyttä.

Oikeastaan antoi hän vaimonsa mielellään olla yksin ja osotti hänelle kohteliaisuutta vain päästäkseen omantunnontuskista, jotka häntä joskus vaivasivat. Mutta kun hän näki Eleonoran ikävänä ja oikullisena, jätti hän kodin paperossi hampaissa ja iloisesti hyräillen laulunpätkää. Kaksi kertaa oli hän ollut koko yön poissa ja kolmannella kerralla ei hän enää katsonut maksavan vaivaa pyytää anteeksi ja koettaa selitellä poissaoloaan, kuten siihen asti. Eleonora pudisti päätään ja vaipui jälleen surkeaan mietiskelyyn, viettäen pitkiä aikoja polttavan tulen loimussa. Ei hän käynyt enää ulkonakaan eikä ollut nähnyt Paolo Collemagnoa; hän tahtoi karttaa häntä, sillä vaikka he vain kadulla tapasivat, jäi hänen sydämeensä kuitenkin kummallinen heikkous. Ainoastaan kun hän istui pienessä nojatuolissaan ikkunansa ääressä ja oli lukevinaan, suuntasi hän silmänsä kirjasta kalpeihin kasvoihin, jotka näkyivät kolmannen kerroksen akkunassa ikävöivinä ja epätoivoisina. Ja illoin, kun hänen puolisonsa söi illallista Talvipuutarhassa tai oli Lidia Gioian kanssa sekalaisessa seurassa San Carlossa [Kuuluisa varieteeteatteri, josta Matilde Serao laajalti kertoo äskettäin suomeksikin ilmestyneessä kirjassaan »La Ballerina» (Tanssijatar). Suomentaja.], luki hän pitkiä kirjeitä, joita joka päivä sai, sillä hän ei voinut kieltäytyä näiden kirjeiden lukemisesta eikä ystävänsä äänettömästä katselemisesta. Mutta hänen verettömät kasvonsa kalpenivat päivä päivältä ja mustat reunat silmien alla puhuivat unettomista öistä.

Mutta sinä päivänä, jona scirocco otti Napolin hellään helmaansa, sammutti Raffaella tulen uunista ja avasi ovet parvekkeelle. Kun Eleonora Triggiano nousi vuoteeltaan, räpytteli hän silmiään suloisen päivänpaisteen häikäisemänä. Nyt, auringon paistaessa kirkkaasti ja lämpimästi akkunoihin ja kun kadulta vielä tunki iloinen melu hänen korviinsa, ei hän voinut, kuten muulloin, vetäytyä hämärään nurkkaan huoneessaan, selaillakseen puolinukkuneessa tilassa jotain kirjaa tai miettiäkseen. Tylsä hitaus, jonka vallassa hän oli, väisti sinisen kevättaivaan iloisuutta ja kirkasta päivänpaistetta, sillä ne, ne lopultakin poistavat kaikki napolilaisen tuskat.

»Eikö rouva aio lähteä ostoksille? kysyi Raffaella, hankkien itselleen hommaamista hänen lähellään.

»Ei minulla ole mitään ostettavaa», vastasi emäntä epävarmasti.

»Oi, menkää kuitenkin, rouva hyvä, vaikkapa vain armeliaisuudesta!» sanoi tyttö, mennen noutamaan uutta pukua, jonka ompelija oli tuonut jo neljätoista päivää sitten, mutta jota rouva ei tylsyydessään ollut tahtonut pitää.

Hän oli oikein sievä tuossa tummansinisessä verkapuvussa, joka oli koristettu kapeilla hopeareunuksilla ja johon kuului pieni takki suurine, taiteellisine nappeineen. Koko puku teki hänet vielä tavallista nuoremman näköiseksi. Suuren, tummansinisen huopahatun reunan yli riippui vanhan ranskalaisen kuosin mukaan suuri sulkatöyhtö vaaleille, kiiltäville hiuksille, jotka olivat kootut paksuun solmuun niskaan; leveät hatun reunat varjostivat suloisia kasvoja. Raffaella ojensi hänelle puuhkan, kukkaron, nimikorttitaskun ja valkoisen nenäliinan ja mutisi tuolla napolilaiselle ominaisella nöyrällä tuttavallisuudella, jota voisi pitää hävittömyytenä, jollei tietäisi sen olevan hyväntahtoisuutta: »Kun rouvalla nyt olisi tuollainen pieni, tuollainen… niin rouva ostaisi leikkikaluja ja vahasta tehdyn Kristuslapsen.»

»Älkää viitsikö puhua tuollaisista, Raffaella», sanoi hänen emäntänsä hiljaa, napittaessaan käsineitään.

»Se ei ollut Jumalan tahto …» lisäsi Raffaella, jota ei voinut estää viimeistä ajatustaan ilmi tuomasta.

Niin lähti Eleonora Triggiano ensi kerran kahteen viikkoon hitaasti kotoansa. Mutta hän kulki ilman päämäärää tai tarkotusta, sillä ei hänellä ollut mitään tekemistä, ja siksi kulki hän koneellisesti. Corso Vittorio Emanuelea ylöspäin pieneen San Pasqualen luostarin kirkkoon, jossa hän tavallisesti kävi rukoilemassa. Corsollakin oli jo melkoisen vilkasta; kaikkialla näkyi kojuissaan puuhailevia ruokakauppiaita, joilla oli suuret varastot makkaroita, kurkkuja ja mitä erilaatuisimpia juustoja; vihannes- ja hedelmäkauppiaat taasen olivat asettaneet omena- ja päärynäkoppansa pitkin koko sivukäytävää. Siellä kohosi appelsinipyramideja, mandariniröykkiöitä sekä kokonaisia valkokaali-, parsa-, talvisalaati- ja naurisvuoria, kaikki niin tuoreita ja viheriäisiä, että oikein silmää ilahuttivat. Myyminen ja tinkiminen oli juuri alkanut, ja jotta pääsisi hiukankin häiritsemättä eteenpäin, huomasi signora Eleonora parhaaksi jättää sivukäytävän ja kulkea keskellä katua kirkolle, jossa hän toivoi löytävänsä yksinäisyyttä, alakuloista hiljaisuutta, joka soveltui hänen sydämensä toivottomaan välinpitämättömyyteen. Mutta kirkossa oli joulun kunniaksi kiillotettu hopeakalut kiiltäviksi, oli hankittu uusi punainen messukirja ja alttarin tavallinen valkea liina oli vaihdettu erittäin hienoon, pitsitettyyn; niin, vanhat maljakotkin oli lukkari puhdistanut tomusta ja niissä oli raikkaita ruusuja. Kirkossa oli juuri nyt rukoilijoita, ja signora Eleonora polvistui nöyränä tummalle puupenkille, köyhäin paikalle, sillä heillä ei ole maksaa soldoa, jolla saisivat olki-astimen.

Hän koetti koota ajatuksensa ja rukoilla, mutta entistä enemmän piinasi hänen sieluansa tuo kamala epätoivo, joka oli saattanut hänet tunnottomuuden partaalle. Ei koskaan, ei koskaan enää hänen miehensä palaisi hänen luokseen, hän tiesi sen hyvin, eikä mikään rukous voisi häntä palauttaa. Ja vaikka tämä ihme tapahtuisikin, löytäisi hän vaimonsa sydämen kylmenneenä. Ja tuo toinen?… Oi, häntä ei hän täällä kirkossa saisi edes ajatella, se oli synti, suuri synti. Eikä hänellä kuitenkaan ollut voimaa inhota tuota ajatusta, ei hänellä ollut siihen puhtaan sydämen kauhua, jota hän ennen oli tuntenut. Hän ei voinut itkeä, ei katua, ei rukoilla ja niin lähti hän vihdoin lohduttomana ja itseensä tyytymättömänä kulkemaan edelleen.

Mutta tullessaan ulos kirkosta sellaisen ihmisen väsynein ilmein, jonka ei suurimmallakaan voimainponnistuksella ole onnistunut koota kiusaavia, lenteleviä ajatuksiansa, värähti hän äkillisestä pelosta. Jos hän kulkisi vielä pienen matkan pitkin Corsoa, tapaisi hän varmasti Paolo Collemagnon; hänhän odotti aina siellä Eleonoraa, ja tämän täytyi joka hetki pelätä, että hän ilmestyisi hänen viereensä. Siksi kulki Eleonora epäillen vain muutamia askeleita eteenpäin ja alkoi sitten etsiä poikkikäytävää Toledolle. Hän löysikin pienen, huonosti kivitetyn kujan, joka oikeastaan on sata-askeleinen porraskäytävä kuluneine portaineen ja jonka nimi siksi on delle Cento gradelle [sata askelta]. Kansannaiset, jotka istuivat talojensa kynnyksillä, kääntyivät katsomaan ylhäistä rouvaa, jonka hopeakirjailut loistivat auringossa. Mutta hän kiirehti askeleitaan, kulkien yhä eteenpäin, aina via dei Sette Dolorille [Seitsemän tuskan katu. Suomentaja.] asti, ikäänkuin vaaraa paeten. Hänen saapuessaan Pignaseccaan, suureen köyhien kaupunginosaan, kuului joulumarkkinain melu yhä suuremmalta, ja huomaamattaan joutui hän keskelle kovaäänistä joukkoa. Kalatorillakin oli vilkasta elämää, sieltäkin kuului iloisia huutoja ja hoilotuksia. Marmoripöydille oli levitettynä koko Napolin meren rikkaudet, ja puolikuolleet, vedellä valellut kalat olivat täytetyissä kopissa.

»Seitsemän liraa tämä kala maksaa!»

»Kuusi liraa», tarjosi osteleva keittäjä.

»Ei, seitsemän!» huusi kaupustelija innokkaana.

»Kuusi ja puoli!»

»Ei kelpaa, seitsemän!»

»No, annahan tänne sitten; olet oikeassa, meillähän on Ruffo-Scilla», huusi keittäjä, maksaen seitsemän liraa.

»Eläköön Scilla! Eläköön!» huusi myyjä.

»Eläköön Scilla!» vastasi joukko.

Eleonora Triggiano oli vähällä tukehtua tässä ympäristössä; lämmin iltapäivä-scirocco toi meriveden tuoksua, hummerit olivat inhoittavia, ankeriaat kiemurtelivat ja muut kalat olivat puolipilaantuneita. Mutta ostajain, varsinkin köyhäin ostajain, joukko oli niin suuri ja kovaääninen tinkiminen vei niin paljon aikaa, että hän joka puolelta puristettuna pääsi eteenpäin ainoastaan hitaasti ja tunkemalla.

»Kaksikymmentä kappaletta liralla, kaksikymmentä liralla!» kuului sardinikauppias huutavan.

»Kolme kiloa kolmella liralla», huusi ostaja vielä kovemmalla äänellä; sitten seurasi ankara sanakiista yhden tai parin soldon tähden, kunnes vihdoin molemmat, ostaja ja myyjä, jalomielisesti luopuivat kuudesta soldosta.

»Annan ne sinulle kolmella pyhän viikon kunniaksi!» huusi kalakauppias, käärien sardinit paperiin.

»Kolme liraa, kolme liraa!» huusi ankeriaisten myyjä, valaen valkoisen- ja mustankirjavain ankeriaisten päälle käden täyden vettä. Ja koko napolilainen kuumeentapainen vilkkaus kuvastui tässä ihmisvirrassa, joka tunkeili marmoripöytäin, suunnattomain, tummien liinavarjostimien alla olevain koppain, pikku kopilla täytettyjen penkkien ja maljojen ympärillä. Maljojen pohjalla välkkyi valkeita, liikkuvia merieläimiä. Tuossa raivasi tietään joukon läpi vaivalloisesti poika, joka piteli suurta, tummaa rapua uhkaavine saksineen korkealla ilmassa, tässä kulki pieni tyttö kaikellaisia tavaroita kantavan äitinsä vieressä ja piteli pienessä kädessään pajulenkkiä, josta riippui neljä ankeriaista. Maata peitti limainen kerros, joka haisi rantamudalta ja josta sciroccon vaikutuksesta kohosi lämmin, kirpeä haju. Ihmiset ja esineet olivat ikäänkuin verhotut vaaleanviheriäiseen usvaan.

Eleonora Triggiano vei vähän väliä, nenäliinan kasvoilleen, hengittääkseen siitä virtaavaa liljantuoksua. Mutta keskellä tuota kamalaa sekasotkua sai hän sieltä täältä poimimistaan sanoista, katkonaisista lauseista ja pienistä, aviopuolisoiden välisistä keskusteluista, ilohuudahduksista ja kaikkien jotenkin samallaisesta kasvojen ilmeestä sen selvän ja samalla selittämättömän vaikutuksen, että Napolissa oli suuria summia liikkeellä ja että köyhimpäinkin taskut olivat täynnä. Näytti kuin itsessään niin runollinen juhla, joka näytti muuttuvan suunnattomaksi syömiseksi, tänä vuonna muutenkin tulisi tavallisuudesta poikkeavaksi.

»Pare l'urdemo juorno che se magna» [Näyttää siltä, kuin olisi se viimeinen päivä, jolloin voi pitää syöminkejä. Suomentaja.], sanoo runoilija joulujuhlasta; mutta itse asiassa saavat iloiset toiveet hyvistä, runsaista, kauvan kestävistä syömingeistä napolilaisen aina harvinaisen iloiselle tuulelle, oikeinpa halusta palavaksi, kuin haaveilisivat he olevansa »Laiskurienmaassa», jossa heille olisi valmistettu kokonaisia makaroni- ja kaalivuoria sekä suunnattomia vadillisia munilla ja laakerimarjoilla suurustettua ankeriaskeittoa, tai suolattuja tai paistettuja ankeriaisia, kaalimuhennosta ja sardineja, kovaksi keitettyjä munia, säilykekaloja ja savustettuja, tomatikastikkeella höystettyjä tai paistettuja kanoja. Ja tänä vuonna saattoi todella elää kuin »Laiskurien maassa», sillä pankkien maksamat suuret korot täyttivät kaikki taskut ja tekivät kiertokulun ruhtinailta palvelijoille, sääliväisiltä ja jalomielisiltä köyhille. Joka paikassa oli rahoja liikaa, niitä tuli joka puolelta, mutta varsinkin maaseudulta, ja niitä liikuteltiin kaikkialla, missä suurenmoisesti tuhlaten valmisteltiin joulua, napolilaisten suurta onnenjuhlaa. Signora Eleonora Triggianon huomiokyky oli neljäntoista päivän yksinäisistä mietiskelyistä teroittunut, ja keskellä tätä äänten, värien ja hajun kirjavaa sekasotkua havaitsi hän terävän ja syvän totuuden, nimittäin, että etelämaalainen kansa on hillitön, kun se, tottuneena kohtuullisuuteen ja köyhyyteen, huomaa äkkiä olevansa rikas ja voi täyttää vatsansa mielensä mukaan, varsinkin kaupungissa, jossa parhaat kalat, hienoimmat kasvikset ja ihanimmat hedelmät ovat saatavina. Jonkunlainen lempeä hyväntuntemus valtasi hänet, kun hän ajatteli rahasummia, jotka kumpusivat joka taskusta, ruokatavarain paljoutta sekä niiden onnea, jotka nyt voivat ostaa ja jotka, kantaessaan lintujansa, kalojansa ja vihanneksiansa kotiin, jo ennakolta nauttivat suurista, loppumattomasti toisiaan seuraavista kemuista, joita ainoastaan nukkuminen ja kävelyretket keskeyttäisivät. Joukon eteenpäin kulettamana läheni hän Toledoa; mutta saavuttuaan Pignaseccan käytävällä olevan leivos- ja hedelmäkaupan luo, täytyi hänen pysähtyä, sillä sen omistaja ei ollut täyttänyt ainoastaan sivukäytävää, vaan koko kadun pöydillään, avonaisilla laatikoillaan ja kopillaan. Siinä oli kuivattuja kastanjoita, kuorittuina ja kuorimattomina, pähkinöitä, saksanpähkinöitä, poltettuja manteleita, puristettuja calabrialaisia viikunoita ja sisilialaisia rypäleitä, kuivattuja ja sokeroituja luumuja ja pieniä, pyöreitä kirsikoita. Näiden lisäksi oli hienoja ja karkeita talkkunajauhoja, kaikensuuruista makaronia, ja kaikki oli koristettu taitehikkailla kukkasilla, värillisillä papereilla ja kullatuilla kiehkuroilla, jotka muodoltaan olivat mitä vaihtelevimpia; kokonaisuus muodosti suunnattoman nelikulmaisen teltan, jossa ihmisjoukko tunkeili laatikoitten, pöytäin ja koppain ympärillä.

Kaupan kaarenmuotoisen käytävän yläpuolella heilui menijäin ja tulijain hattujen sinne tänne työntämänä suuri ilmoitustaulu, jolle räikein värein keltaisella, sinisellä ja punaisella oli kuvattu paksu Pulcinella [Pulcinella nimen omaa eräs laji italialaisia ilveilijöitä, jotka esittävät tilapäisiä huvinäytelmiä kaikissa Napolin kansanjuhlissa, varsinkin karnevaleissa. Ne ilmestyivät yleisöä huvittamaan 16:nnen vuosisadan lopulla. Pulcinellojen näyttelemistapa sekä puku on vaihdellut eri aikakausina. Nykyään heidän pukuunsa kuuluvat valkeat, täysivillaiset alushousut, samasta kankaasta tehty väljähihainen päällysviitta, jonka päällä on musta nahkavyö. Kaulassa on Pulcinellalla liinakankaasta tehty röyhelö ja päässä valkoinen, villakankaasta tehty lakki, jossa on punainen tupsu; kolme neljättä osaa kasvoja on naamion peittämä. (Croce, I teatri di Napoli.) Suomentaja.], joka söi sormin tulipunaisessa tomatikastikkeessa uivia makaroneja. Vieressä oli kirjoitus:

Jokaiselle, ken multa ostaa,
Lahjoitan minä kilon pastaa.
Hyvää on pasta della Costa,
Eläköön, eläköön pankki Costa.

[A chiunque viene a comprare
Un chilo di pasta voglio regalare,
Vera pasta della Costa
Viva viva la banca Costa!]

[»Pasta della Costa Vesuviana» on nimenä eräänlaatuisilla leivoksilla, joita valmistetaan rannikkokylissä lähellä Vesuviota ja joita pidetään parhaina koko Italiassa. Suomentaja.]

Ja todellakin oli jokainen, joka jo kolmen päivän aikana oli tullut kauppaan ostamaan viikunoita, pähkinöitä, rypäleitä tai pastaa, saanut kilon paksua n.s. zitamakaronia. Kilo tätä hiukan mustahkoa makaronia, jota oli valmiiksi asetettu kääröihin puodin perälle, maksoi puoli liraa, ja vaikka se ei ollutkaan juuri hyvää, niin oli tämä suurenmoinen anteliaisuus kuitenkin napolilaisten mielestä jotain niin arvokasta, ettei kauppa sen jälkeen ollut koskaan tyhjänä. Kaikki tulivat sieltä ostamaan ja toistivat iloisesti rallattaen ilmoituksen runoa: »Eläköön, eläköön pankki Costa!» Ja tarina Pignaseccan pastan-myyjästä kulki ympäri koko Napolin mitä erilaisimpina, ihmeellisimpinä muunnoksina. Yksi kertoi, että hän oli korkoina saanut kolmekymmentätuhatta liraa Costalta, toinen tiesi, että Costa oli antanut hänelle kymmenentuhatta liraa puhdasta rahaa ja pastaa viidenkymmenentuhannen liran arvosta, jotta hän jakaisi sitä napolilaisille. Toiset pankkiherrat ystävineen ja keräilijöineen tukahuttivat kiukkunsa tuon näennäisesti viattoman ilmoituksen johdosta, joka vaikutti niin paljon, ja koettivat vastustaa sitä. Mutta kauppa pysyi yhtä täytenä kuin ennenkin, ja joskin ne, jotka ostivat pieniä makaroneja kuudella soldolla, saivat kilon puolen liran arvoista makaronia, niin maksoivat ne, jotka ostivat enemmällä kuin yhdellä liralla, myyjälle tappion takaisin. Mutta mitäpä siitä! Kauppa ei ollut milloinkaan tyhjänä ja ne, jotka jättivät sinne kolme, viisi, kymmenen tai kaksikymmentä liraa, kuljettivat riemuiten, kuin olisivat voiton saaneet, makaronikilonsa kotiin. Eleonora Triggiano oli jäänyt seisomaan ja katseli yhä vielä kalahajun vaivaamana juustoja, säilykkeitä ja hyvältä tuoksuvia kasviksia, hymyillen ihmisjoukon melulle; ja kun hän vihdoin oli vapaalla paikalla della Carita kirkon ulkopuolella, hengähti hän syvään helpotuksesta.

Täällä vasta alkoivat oikeat joulumarkkinat, jotka lukemattomine kojuineen ulottuivat aina Santa Brigidalle.

Piazza della Caritan yhdelle reunalle oli eräs koppain kauppias levittänyt tavaransa: kaikellaisia pajusta punotuita tavaroita, alkaen pienistä kopista, joissa pienokaiset vievät eväitä kouluun, suuriin pesukoppiin asti. Toisella puolen toria oli vaskiseppä, joka oli niinikään asettanut maahan kahvipannunsa, paistinpannunsa, kattilansa ja sankonsa.

»Kahvipannu viidellätoista soldolla! Hyvä tavara! Hyvä tavara!» huusi läkkiseppä.

»Pieniä lasten koppia, ainoastaan yksi soldo kappale!» huusi toinen kauppias.

Mutta signora Eleonora ei pysähtynyt; eräs julkisten ilmoitusten jakaja oli pannut pienen kelta-puna-viheriäisen paperin hänenkin puuhkalleen, ja hän luki sen koneellisesti. Siinä via San Giacomolla, Napolin pankkia vastapäätä, sijaitseva pankkiliike Ferrero ja Kumpp. ilmoitti maksavansa kuukaudessa kaksikymmentä prosenttia puhtaassa kullassa kaikille, jotka toivat rahoja heidän säilytettäväkseen, olivat rahat sitten metallia tai seteleitä. Tämä tietysti suuresti kohotti korkojen arvoa. Pankki oli avoinna kello kymmenestä viiteen ja lupasi mitä suurinta huolellisuutta ja täsmällisyyttä asioissaan. Ei mitään muuta; se oli kuin hammaslääkärin, suutarin tai viinikauppiaan ilmoitus ilman ainoatakaan allekirjoitettua nimeä. Kuitenkin näytti siltä kuin riittäisi lupaus koroista ja osote, sillä kaikki lukivat ilmoituksen mitä suurimmalla tarkkuudella ja käänsivät sen sitten huolellisesti kokoon, säilyttääkseen sen. Eikä ilmoitusten jakajan jäljissä todellakaan näkynyt ainoatakaan paperiliuskaa maassa, vaikka ihmiset tavallisesti rutistavat tuollaiset laput halveksivasti kokoon ja heittävät ne pois, kun ovat ne lukeneet. Eleonora Triggianokin säilytti keltaisen paperiliuskaleen, jonka oli vetänyt puuhkansa sisään, ja jatkoi matkaansa Toledolle, jonka kummallakin sivukäytävällä joulumarkkinat olivat parhaillaan. Hän olisi tahtonut tehdä hyvän työn ostamalla jotain, mutta hän ei tahtonut viedä kotiansa sellaista rihkamaa kuin huonoja laseja, kyökkiharjoja, seitsemänkymmenenviiden centesimon kaulanauhoja, liran ja viidenkolmatta centesimon kukkaroita, ruostuneita kahvimyllyjä tai lampunlaseja.

Ostettiinhan tänä vuonna muutenkin niin suunnattomasti, ja myyjät, jotka tuuppivan ja tunkeilevan joukon keskellä yhä tekivät hyviä kauppoja, olivat niin tyytyväisiä, että hänen pieni almunsa näytti aivan tarpeettomalta. Joka kojun ääressä seisoi ilmoittajana poika, joka erittäin onnellisena, kun sai voimainsa perästä huutaa, kirkui pää takakenossa ja suu ammollaan: »Kolme nenäliinaa liralla!»

»Harja, viisitoista soldoa!»

»Kellonvitjoja yhdellä soldolla!»

»Kuusi lasia, vain yksi lira! Yhdellä liralla kuusi lasia!»

»Ilotulitus-aineksia, ilotulitusta!» huusi kaikkia muita kovemmin ilotulitustavarain kauppias, joka myi sähikäisiä, bengalitulta ja raketteja.

Maalaiset ostivat eniten, he, jotka eivät miesmuistiin olleet saapuneet jouluksi Napoliin. Tavallisesti tahtoivat he viettää joulua kotipaikoillaan, Santamariassa, Venafrossa, Potenzassa, Nocerassa, Cassinossa, Teanossa tai Cotronessa. Mutta tänä talvena olivat he, pääpappi ensimäisenä, suorastaan tulvineet Napoliin, joskin he luultavasti aikoivat palata jouluaattona. Naiset olivat paikallisissa kansallispuvuissa tai myöskin puoleksi kaupunkilaiskuosin mukaan puettuina, sitten oli joukossa suuria talonomistajia naimaikäisine tyttärineen ja koulusta päässeine poikineen, paksuvatsaisia notarioita ja nuuskaavia kylälääkäreitä, pieniä, laihoja, äkäisiä asianajajia sekä laihoja, kuivia koulumestareita, suuriin rasvanahkaisiin saappaisiin, ruskeisiin samettiviittoihin ja suurireunaisiin brigantesca-hattuihin puettuja arentimiehiä sekä jyväkauppiaita viekkaine keräilijöineen. He olivat kaikki tulleet junilla Foggiasta, Beneventosta, Reggiosta ja Ebolista ja olivat täyttäneet kaikki maalaisten majatalot: ravintola »Kukkasen» Fiorentinitorin varrella, San Tommaso d'Aquinon varrella olevan »Punaisen hatun», »Iloisen ravintolan» Piazza Caritalla ja Guantai Nuovin varrella olevan »Villa Borghesen». Ainoastaan varakkaammat olivat sijoittuneet »Hotel Centraliin» via Fontana Medinalla ja »Hotel de Saint-Petersbourgiin» raatihuoneen torin varrella. He kuluttivat kaiken aikansa juoksemalla katuja edestakaisin väsyneinä ja uupuneina, naiset puettuina vanhanaikaisiin takaa sidottaviin hattuihin, miehet suuriin talonpoikaissaappaisiin. Ja joka kaupan, joka kojun luo he pysähtyivät tinkien, kaikki sekaisin, naiset, lapset, papit ja talon pojat, ja puhuen halveksivasti tavaroista. Huolimatta kaikista myyjän haukkumisista, kun hän heitä sanoi maanmoukiksi, tarjosivat he itsepintaisesti kolmannen tai neljännen osan tavaran arvosta, suostuen kuitenkin melkein aina lopuksi maksamaan pyydetyn hinnan. Ja näkihän heidän korkeista saappaistaan ja raskaista verkatakeistaan, heidän kultaisista korvarenkaistaan, kolmenkertaisista kultaketjuista kaulassa ja pitkistä, kultaisista kellonperistä, että he olivat varakkaita… ohuet huulet, viekkaat syrjäsilmäykset ja outo kasvojen väri, kaikki taas viittasi siihen, että he olivat tulleet Napoliin, viedäkseen piasterinsa, tukaatinsa ja napoleondorinsa, vieläpä vanhentuneet espanjalaiset colonnatitkin, joita oli säilytetty rautaisissa raha-arkuissa maaseudulla, uusiin pankkeihin, saadakseen nuo korkeat korot. Milloin oli Napolissa nähty niin paljon hopeata ja kultaa, niin paljon kiiltäviä, heliseviä rahoja? Ja maaseudun asukkaita olivat nekin, jotka, uskomatta Italian kansallispankkiin, eivät tyytyneet siihen, mitä säästöpankit heille antoivat, vaan olivat nyt uusien pankkiliikkeitten houkuttelemina, kun satumaisten korkojen avulla luulivat voivansa saada omaisuutensa parissa kuukaudessa kolmenkertaiseksi, niin turmelevan rahanhimon vallassa, että, saadakseen nopeasti suunnattomia voittoja, toivat monien vuosien tarkasti kätketyt säästöt pääkaupunkiin.

Eleonora Triggiano huomasi tämän hyvin, sillä, kulkiessaan pitkin Toledo-katua [Toledo, Napolin pääkatu, nykyään sen nimenä on via Roma. Suomentaja.], täytyi hänen vähän väliä pysähtyä, kun pankkihuoneitten edustalla seisova, ihmettelevä joukko sulki hänen tiensä. Ainoastaan hitaasti pääsi joukko, jossa suurimmaksi osaksi oli maalaisia, eteenpäin. Ja maalaisten joukko: pääpappi vaimoineen ja lapsineen, talonomistaja poikineen ja tyttärineen, paksu arentimies ystävineen, seisoi niin hartaana kuin olisivat menossa juhlalliseen toimitukseen. Mutta Eleonora Triggiano, joka tarkasteli joukkoja uteliaasti tutkien, huomasi, että melkein joka pienemmällä joukkiolla oli johtajana nuori, hienosti vaatetettu herra, jolla oli helmineula kravatissaan tai suuri jalokivisormus sormessaan, vieläpä joskus yllä hienot turkitkin. Ja tätä »keräilijää» seurasivat he tottelevaisesti ja kuuntelivat hiljaisina hänen vilkasta, aito napolilaista, sydämiävoittavaa sanatulvaansa.

He kuljettivat vastahakoisia sisälle, rohkaisivat arkoja, raivasivat tietä syrjääntungetuille ja lyhensivät muodollisuuksia kärsimättömille. Nuorukaiset, joilla ei ollut paikkaa, pojat, jotka eivät olleet tahtoneet mitään oppia, vaan olivat jättäneet kotinsa, oltuaan vanhempainsa suruna, ylioppilaat, joiden luvut eivät menestyneet, kauppapalvelijat, jotka olivat jättäneet vaatimattomat paikkansa, vekselientekijät, jotka eivät enää voineet näyttäytyä pörssissä, kun heidän vekselisummain »erotuksensa» eivät voineet tulla hyväksytyiksi, viralliset pelaajat, jotka olivat ajetut pois peliklubeista pelivelkojensa takia, tai huonopalkkaiset virkamiehet, jotka vain silloin tällöin kävivät konttoreissaan, kaikki sellaiset rupesivat nykyään keräilijöiksi. Ei mikään ollut sen helpompaa. Paitsi niitä, jotka harjoittivat tätä ammattia aamusta iltaan kahviloissa ja teattereissa, ravintoloissa ja kävelypaikoilla, vieläpä vieraskäynneillä ja tanssiaisissa, lyhyesti sanoen joka paikassa, kehuen pankkien etuja kauniin sanoin, voi kuka hyvään mennä kassalle, sanoen: »Eräs ystävistäni lähettää minun kauttani kymmenen, kaksikymmentätuhatta liraa, vaadin niin ja niin monta prosenttia keräilijänä». Heti sai hän haluamansa prosentin ja tuli keräilijäksi. Kuka hyvään kelpasi siksi, kun hän vaan rupesi pankinpitäjän ystäväksi ja otti tämän harvinaisen näytelmän pääosan, nimittäin viettelijänä olemisen, suorittaakseen. Ja ajatellen, että hänenkin miehensä näitten nuorukaisten tavoin piti mustaa helmeä kravatissaan ja jalokivisormusta sormessaan, ajatellen niitä jalokiviä, joilla hän ihmisten puheitten mukaan koristeli Lidia Gioiaa, sekä niitä, joita hän, kuolettavasti loukaten vaimonsa hienotunteisuutta, oli hänellekin tarjonnut — ajatellen hänen kiihottunutta, melkein päihtyneen puheliaisuuttaan, loi Eleonora leveälierisen hattunsa alta silmänsä maahan, sillä hän tunsi, kuinka häpeän puna peitti hänen poskensa.

Mutta mitä merkitsi tämä kaikki? Napoli ui rikkaudessa ja oli tyytyväinen. Toinen puoli napolilaisia myi, toinen osti ja väliin vaihdettiin osat. Kulkeva lasitavarakauppias Madonna delle Grazia kirkon luona [Tämän kirkon portilla on kaksi pitkää kivipenkkiä, joilla kaikellaiset kaupustelijat myyvät tavaroitaan. Suomentaja.] herätti yleistä huomiota taivaansinisillä laseillaan ja pulloillaan, ja Barberion ja Miccion silkki- ja villakangaspakkoihin oli mahdoton päästä käsiksi. Pienen kirjapainon edustalla, jossa painettiin sata nimikorttia kahdella liralla, oli kokonaisia perheitä korttejaan odottamassa, vieläpä suuret jalokivikaupatkin, joissa tavallisesti vallitsi syvä hiljaisuus, olivat täynnä! Ja joka paikassa tuo puhe ja huuto! Joka puolelta, joka kaupasta, varsinkin niistä, joissa ilotulitusaineita myytiin, kuuluivat äänekkäät, etelämaalaiset ilohuudot, jotka ehdottomasti herättävät vastakaikua, melu, joka yhtyy meluun, ja melun ja kirkunan huumaaman joukon huudot: »Ilotulitusta! Ilotulitusta!»

San Giacomo kadulla annettiin Eleonoralle toinen ilmoituslappu, tällä kertaa punainen. Siihen oli karkeasti kuvattu onnetar, jonka silmät olivat peitetyt ja joka, liidellen yhdellä jalallaan onnenpyörällä, antoi sataa kultakolikolta kuolevaisten päälle. Vieressä oli suurilla kirjaimilla painettu luku ja moneen kertaan uudistettu ilmoitus:

22 % 100:lta.

Kaksikymmentäkaksi prosenttia sadalta.

22 % — vakavasti ja varmasti kaksikymmentäkaksi prosenttia.

Ja alempana oli: »…antaa pankkiliike Palmieri, via Santa Brigidalla, numero 114, ensimäisessä kerroksessa, kello kymmenestä viiteen.» Eikä muuta. Siis hänen astuessaan sata askelta pitkin Toledokatua, olivat pankkikorot nousseet kahdestakymmenestä prosentista kahteenkymmeneenkahteen. Ilmoitusten jakaja seisoi pienen joukon keskellä, joka suorastaan repi ilmoitukset hänen käsistään ja tuskin joutui erottamaan kosteat paperit toisistaan. Eleonora Triggiano säilytti konemaisesti tämänkin paperiliuskan. Hänellä oli nyt via Santa Brigida sekä siten suurin kansantungos takanaan, täällä nimittäin loppuivat joulumarkkinat. Sen sijaan näkyi suurten, komeasti varustettujen kauppojen ikkunoissa mitä ihanimpia tavaroita: timantteja ja silkkikankaita, hanhenmaksapiirakoita ja mitä hienoimpia kaakkuja. Ihmiset olivat hienompia, ylhäisempiä. Täälläkin kokoontuivat ihmiset suuren, juuri liimatun ilmoituksen eteen, jossa pankki Costa ilmoitti voivansa tästä lähin, onnistuneitten liikeyritysten johdosta ulkomailla, maksaa korkoja kaksikymmentäkolme prosenttia kullassa ja kaksikymmentäviisi paperirahoissa. Se oli suurelle paperille painettu, ja selityksen alla oli allekirjoitus: »Pankkiliike Costa ja Kumpp.» Kokonaisuus näytti jo siistiltä ja kaksikymmentäviisi prosenttia paperirahassa teki valtavan vaikutuksen joka lukijaan, sillä kaikki jäivät kuin kivettyneinä seisomaan ja lukivat ilmoituksen yhä uudestaan. Seuraava paikka, missä ihmiset jälleen tunkeilivat tiheissä joukoissa, oli sokurileipuri Caflischin kolmen ihka uuden kaupan edessä. Niissä loistivat peilit ja marmori, ja kaikenlaiset sokuriteokset ja kirjavat makeiset houkuttelivat ostajia. Ihmisiä virtasi sisään kauppaan, josta tulivat, kantaen tötteröitä, paperiinkäärittyjä pulloja, koppia ja pieniä puulaatikolta ja astuivat sitten ulkopuolella odottaviin vaunuihin. Lyhyesti, siellä oli samallainen hyörinä ja pyörinä kuin palazzo Faucitanossa sijaitsevassa Ruffo-Scilla pankissa.

Eleonora Triggianokin meni ostamaan makeisia, joita aikoi antaa palvelijoilleen, portinvartialle ja pienokaisille naapuristossaan, tehdäkseen siten iloa pikkuväelle. Mutta hänen täytyi odottaa, koska kaikki kolme myymälää olivat täynnä, ja niin hän istahti kärsivällisenä rautaiselle penkille muitten naisten viereen. Eniten kysyttiin napolilaisen herkuttelun tärkeimpiä tavaroita, nimittäin keltaisenruskeita, kiiltäviä, jokseenkin kovia joulukaakkuja, joiden täytteenä on hunajaa ja manteleita, hienoimmista valkoisista jauhoista, suklaasta ja hillosta tehtyjä mostacciuolo-leivoksia, jotka näyttivät kovilta, mutta oikeastaan olivat niin pehmeitä, että sulivat suussa, ja hienoa pasta realea, joka oli valkoisen, viheriäisen tai punaisen väristä, riippuen siitä, oliko se tehty manteleista ja kirsikoista, manteleista ja pistacchiosta tai manteleista ja valkoisesta sokerista. Nämä leivokset, jotka ihastuttivat silmää kaikenmuotoisina: pyöreinä, nelikulmaisina, pienten leipäin näköisinä, sydämenmuotoisina ja suorakulmaisina, vieläpä kaikenvärisinäkin, olivat hyvin houkuttelevia ja kävivät kaupaksi niin nopeasti, että molemmat kirjurit, jotka ottivat vastaan tilauksia maaseudulle, eivät ensinkään lakanneet kirjoittamasta. Mutta myös pienet ranskalaiset leivokset, kirkkaine, tummine, keltaisine, valkoisine tai punertavine kermatäytteineen, nuo napolilaisten herkut, joita oli kasattu pyramideiksi, jopa kokonaisiksi linnoituksiksi, kuluivat pian loppuun, puhumattakaan ranskalaisista makeisista, joita ostettiin pienet atlas-, silkki-, olki- tai metallipussit täyteen. Tavalliset korput ja leivätkin kävivät hyvin kaupoiksi. Kaikki leipuri Caflischin kauppapalvelijat, joina oli ainoastaan vaaleaverisiä, hienoihoisia ja sinisilmäisiä sekä valkoisilla esiliinoilla varustettuja sveitsiläisiä, tekivät äänettöminä ja tottuneina puhdasta ja hienoa työtänsä, johon olivat jo lapsista asti tottuneet, ja vaunuihin kannettiin suunnattomia paperitötteröitä. Tässä kaupassa voi nähdä napolilaisten joulunvieton valmistamisen täydellisesti, sekä niiden, joilla ei ollut paljon tuhlattavaa, mutta jotka eivät voineet olla ilman makeisia, että niiden, jotka varakkaampina eivät ostaneet ainoastaan itselleen, vaan köyhille ja kurjillekin. Tännekin olivat pankkien keräilijät tunkeutuneet vielä epävarmojen uhriensa mukana, sumentaakseen heidän järkeänsä jalomielisesti tarjoamalla heille kaakkuja ja malagaa tai jotain muuta väkevää, makeata viiniä, puhuen koko ajan pankkiliike Ferrerin tai de Cunctisin ihmetöistä. Eleonora Triggiano koetti katseillaan taivuttaa erästä myyjää häntäkin palvelemaan, ja kun tämä kohteliaana ja nopeasti oli tehnyt kaupat ja kirjoitti niitä kirjaansa, lausui Eleonora: »Mikä tungos!»

»Niin, nyt on neljänkymmenentuhannen liran päivä», vastasi myyjä, joka tunsi hänet.

»Koko maailma ostaa kaakkuja», jatkoi rouva melkein kuin itsekseen.

»Siitä saamme kiittää ainoastaan pankkiliikkeitä», lopetti sveitsiläinen tarkka näköisesti.

Kun Eleonora Triggiano oli jättänyt kaupan, oli hän jälleen tyytymätön ja olemassaoloonsa kyllästynyt. Miksi hän oikeastaan oli lähtenyt ulos, miksi tehnyt ostoksia? Mitä häntä liikutti kaikki nuo ihmiset, tuo herkuttelu? Minkätähden valmisti hänkin joulujuhlaa? Eihän hänellä olisi joulua, ei pääsiäistä, ei mitään juhlaa koko vuonna! Päivä läheni loppuaan; scirocco hiljeni vähitellen ja ilma alkoi tuntua kostealta. San Ferdinandolla lakkasi vähitellen elämä ja liike, mutta joka kadulta tunki sinne äänekäs, moniääninen, kauvas kaikuva huuto, joka kehotti ostamaan ilotulitusaineita; yli kaiken kuului huuto: »Ilotulitusta! Ilotulitusta!»

* * * * *

Niin alkoi sitten illan hämärtyessä, suuren syömisen loputtua, jota joulujuhlan alkuna vietetään kello kahdesta kello viiteen, niinsanottu spariatorio, jouluammunta, jonka polisit turhaan ovat kieltäneet — annettuaan luvan myydä ilotulitusaineita — ja jota vahdit turhaan pitävät lakien rikkomisena. Kun oli syöty öljyllä, kynsilaukalla ja sardineilla suurustettuja makaroneja, paistettua tai muhennokseksi keitettyä ankeriaista ja erilaisia salateja, joita tehdään broccolista sekä kukkakaalista, ja kaikenlaisista suolatuista aineista tehtyä niin kutsuttua rinforzoa, kun oli nautittu koko joukko kaakkuja, tuoreita ja kuivattuja hedelmiä ja juotu runsaasti viinejä ja likörejä, alkoi kello viisi kaikilla kaduilla ja toreilla, joka kujassa ja käytävässä, sekä avonaisissa että suljetuissa pihoissa, ilotulitusten polttaminen. Napolilainen rakastaa yli kaiken ilotulia ja erittäinkin ilmaan ampumista, pyssyjen pauketta ja rakettien tulisia kaaria, jotka pelottavat jalankulkijoita ja saattavat lörpöttelevät naiset hyppäämään kauvas toisistaan… tulipyöriä, jotka leviävät kuin suihkulähde joka puolelle, roomalaisia tulia, jotka levittävät punaista, viheriäistä ja sinistä valoa ja itkevät tulikyyneleitä.

Kello seitsemän illalla näytti siltä kuin olisi koko Napoli mereltä kukkuloille asti, sekä sen hienot kadut että köyhälistön kaupunginosat, muskettitulien valtaamat. Kaduilla kun pyssyt paukkuivat, niin parvekkeilta vastasivat sähikäiset ja lentotulet ja joka ikkunassa paloi bengalitulta. Joka paikassa oli katupoikia, jotka, ammuttuaan laukauksen, huutaen ja kirkuen juoksivat pakoon ensimäisen nurkan taa. Ylimpien kerrosten parvekkeilla näkyi rauhallisia porvareita, jotka ampuivat, pitäen juuri niin pitkiä väliaikoja, kuin tarvitsivat pyssyjensä lataamiseen. Ladattuaan tulivat he jälleen ulos ampumaan ilmaan, naisten paetessa puoliksi peloissaan, puoliksi iloisina sisälle huoneeseen. Hevoset eivät enää menneet mihinkään ja niin täytyi ajajien viedä ne pakostakin talliin. Harvat rohkeat jalan kulkijat saivat kuunnella korviasärkevää melua. Milloin heidän päänsä päällä, milloin selän takana pamahti odottamatta laukaus, ja väkevä ruudin haju, johon sekaantui palaneen paperin ja bengalin hajua, saattoi heidät yskimään.

»Ilotulia, ilotulia!» huusivat ilotulien myyjät aina, kun saivat kojunsa uudestaan täyteen.

Kello kymmenen illalla voi muutamin paikoin luulla, että oli joutunut taistelukentälle; ainakin kaksikymmentäneljä nuorukaista ja katupoikaa oli poltetuin käsin, kasvot haavoissa ja sormet ruhjottuina viety haavoitettujenkotiin. Mutta ei ampuminen siitä vähentynyt, pikemmin näytti koko kaupunki olevan värillisten tulien, rakettien ja tulilähteitten peittämä. Unta tai lepoa ei kukaan voinut ajatellakaan, sillä oli mahdotonta sulkea korviaan pelottavalta jouluammunnalta. Eleonora Triggiano, joka oli syönyt tänä iltana yksin, makasi nyt, voimatta enää hallita hermojansa, vuoteellansa, piilottaen päänsä pieluksien alle. Koko palazzo Cariati ympäristöineen oli eriväristen tulien vallassa, niin että näytti siltä kuin koko rakennus luhistuisi kokoon tämän kansanomaisen, kovan tykkitulen ankarista töyttäyksistä. Moneen vuoteen ei oltu tällaista kuultu; tänä iltana ammuttiin tuhansia liroja tyhjään ilmaan.

IV.

Kellon käydessä kahdeksatta tuli palvelustyttö Eleonora Triggianon makuuhuoneeseen. Hänen emäntänsä luki hämärässä päivänvalossa, joka tunki sisälle puoleksi sulettujen ikkunaluukkujen kautta. Eleonora oli niin kalpea ja hänen silmänsä olivat niin väsyneet, kuin olisi hän lukenut koko yön. Ja ihan konemaisesti kysyi hän kauniilla, mutta ilmeettömällä äänellä, josta tuntui joka ilon ja surun väre kuolleen: »Onko mieheni palannut?»

»Ei», vastasi Raffaella huokaisten, »ei hän tänäkään aamuna ole palannut». Eleonoran mies oli ollut jo neljä päivää poissa kotoa, ilmoittamatta mitään vaimolleen; niin ei ollut ennen koskaan tapahtunut, ja siksi rouva kysyi joka aamu, kun Raffaella tuli hänen huoneeseensa, ja joka iltapäivä, kun hän palasi kävelyltään, yksitoikkoisesti: »Onko mieheni palannut?»

Ja tyttö mutisi, kääntäen päänsä pois, ikäänkuin tuskaista hämilläänoloansa peittääkseen: »Ei, hän ei ole tullut kotiin». Niin tottui Eleonora Triggiano vähitellen elämänsä suureen ja surulliseen tyhjyyteen ja yksinäisyyteen. Hän ei halunnut enää mitään, ei Jumalalta, ei mieheltään eikä maailmalta; hän eli hetkestä hetkeen, päivät pitkät, ajattelematta omaa asemaansa. Hänelle oli välttämätöntä olla ajattelematta, miettimättä, kyselemättä itseltään, miksi oikeastaan eli; hän pelkäsi, että muuten epätoivon hetkenä unohtaisi itsensä.

Nuorena ja kauniina, sydän tuntehikkaana ja sielu täynnä korkeita ihanteita, huomasi hän yhtäkkiä olevansa yksin ja hyljättynä avarassa maailmassa, ilman turvaa, ilman apua, ilman ainoatakaan ihmistä, jonka puoleen olisi voinut kääntyä. Mutta hän ei tahtonut sitä ajatella. Siksi kulutti hän päivänsä lukemalla ja kävelemällä ja vietti monta tuntia kirkossa rukoukseen vaipuneena, näyttämättä milloinkaan kiihottuneetta tai kärsivältä; päin vastoin puhui hän asioista aina vain pintapuolisesti ja harrasti kaikellaisia pikku asioita, välttääkseen suurta kysymystä, joka täytti koko hänen sielunsa.

»Missähän herra nyt on?» kysyi Raffaella, joka ei voinut sietää, että hänen emäntänsä oli niin yksin ja hyljättynä.

»Hän on poissa asioilla», vastasi silloin Eleonora vältellen.

Mutta kun levottoman tytön kysymykset tulivat tiheämmiksi ja epäilevämmiksi, vastasi Eleonora hänelle eräänä päivänä kuivasti: »Älkäähän huoliko niistä asioista, Raffaella».

Eikä nyt puhunut kukaan enää hänelle hänen miehestään, eikä mikään enää voinut irroittaa häntä henkisestä tylsyydestä, ei surukaan. Tosin kysyi hän yhä miestään, mutta enemmän uteliaisuudesta kuin levottomuudesta.

»Ehkä hän tulee tänään», lisäsi Raffaella tänä aamuna, auttaessaan emäntäänsä pukeutumaan.

»Ehkä»… mutisi Eleonora Triggiano itsekseen, ja samassa keskeytti hänet äkkinäinen sade.

Aikainen kevät ilmoitti Napolissa tulonsa tällaisella lämpimällä, pitkä-aikaisella sadekuurolla, joka tuli kohisten ja lopetti äkkiä kylmyyden ja pohjantuulen, antaen sijaa lämpimille tuulille, jotka hiljaisella hyväilyllään rauhoittavat ja virkistävät hermoja kuin rakkaat kädet.

»Sataa, miten ikävää!» sanoi Eleonora. Hän tunsi ennakolta loppumattoman pitkän päivän tyhjyyden suuressa, autiossa huoneustossaan. Eikä hän enää tiennyt mitä tehdä, mitä lukea, millä kuluttaa aikaansa, jotta voisi estää sydämensä äkkinäisen heräämisen, jota hän pelkäsi. Ja sellaisia yksinäisiä, yksitoikkoisia päiviä, jolloin toivo kuolee, näki hän loppumattomana ketjuna tulevan ja menevän, niin että hänet valtasi selvä pelon tunne, ja elämä tuntui hänestä sietämättömän pitkältä ja tyhjältä. Kevätsade rapisi ikkunoita vastaan ja koko kaupunkia peitti suuri, harmaa huntu. Mutta rajuilma toi mukanaan koko heräävän kevään hempeyden, ensimäiset hennot kukat ja koko etelämaisen kasvirikkauden kauniin loiston. Se oli lempeätä, virkistävää sadetta, ja kadulla juoksivat pojat paljain jaloin ja avopäin ja huusivat nauraen: »Sataa, sataa!»

Mutta mitäpä se häntä, hyljättyä liikutti, että sade lopetti kylmän talven; eiväthän häntä varten enää ruusut kukkineet. Sulottomina ja ikävinä vierivät hänen ohitsensa kevät, kesä, syksy ja talvi; ei mikään vuodenaika voinut tuoda mitään uutta. Hänen koko elämänsähän oli samaa pitkää, yksinäistä vuodenaikaa ilman kukkasia, ilman hedelmiä.

»Tässä on kirje», sanoi palvelustyttö, joka juuri tuli uudestaan huoneeseen, missä Eleonora istui välinpitämättömästi kammaten pitkiä, vaaleita hiuksiansa.

»Kirjekö?» kysyi hän hajamielisenä.

»Niin, eräs palvelija on tuonut sen ja odottaa vastausta.»

Eleonora avasi kuoren. Kirje oli vain Paolo Collemagnolta ja kuului:

»Signora Eleonora!

Työ, jonka annoitte tehdäkseni, on tehty. Hän, jota rakastatte, on suuressa vaarassa. Ainoastaan Te voitte hänet pelastaa. Sanokaa, missä voin tavata Teidät tänään ja mihin aikaan. En uskalla pyytää, että ottaisitte minut vastaan kotonanne. Käskekää, minä tottelen, ja luottakaa minun rajattomaan uskollisuuteeni.

Paolo Collemagno.»

Miettien katseli Eleonora kirjettä. Hän, jota rakastatte! Kuka? Hän vaistomaisesti tunsi, että hän tuskin rakastaisi enää ketään, ei itseänsä eikä muita. Kuitenkin oli hän valmis tekemään viimeisen uhrauksensa, jota häneltä nyt menneisyyden nimessä vaadittiin. Hänellä oli tuon miehen nimi; siksi hän tahtoi pelastaa hänet, ainakin koettaa pelastaa, sillä oikeastaan hän tunsi itsensä haluttomaksi, melkeinpä välinpitämättömäksi, ja hänestä oli melkein vastenmielistä, että hänet oli ravisteltu hereille tylsästä uneliaisuudestaan. Niin kirjoitti hän hitaasti, ensi kerran, Paolo Collemagnolle seuraavat rivit:

»Kun ilma selkenee, niin odottakaa minua Capodimonten puistossa, ensimäisessä lehtokujassa. Tulen sinne heti, kun päivä alkaa paistaa. Kiitos!

Eleonora Triggiano.»

Tämän epämääräisen, ylimalkaisin lausein kirjoitetun vastauksen lähetti hän miehelle, jota jumaloi. Kentiesi sade ei lakkaisi koko päivänä ja hän voisi olla menemättä kohtaamaan miestä, joka herättäisi koko hänen tuskansa uuteen eloon, jossa kaikki ne vaarat, joita hän pelkäsi, uudelleen ympäröisivät hänet uhkaavina ja samalla kertaa houkuttelevina. Hän pelkäsi tuota kohtausta, jossa hän varmaan kuulisi kauheita asioita; vähintäin pakottaisi se hänet jälleen elämään, tahtomaan jotain ja katsomaan onnettomuutta silmästä silmään. Ennen kaikkea näkisi hän uudestaan Paolo Collemagnon, hänen täytyisi katsella hänen kauniisiin, rehellisiin, uskollisiin kasvoihinsa, kuunnella hänen sydämeentunkevaa ääntään, jonka sointu sai hänet joka kerta värähtämään säälistä ja hellyydestä. Hän oli niin hartaasti rukoillut, että Jumala saattaisi hänen sielunsa yhä enemmän täydelliseen unhoittamisen, täydellisen lamaantumisen tilaan, joka tekisi hänelle mahdolliseksi olla mitään ajattelematta, mitään tietämättä ja antaisi hänen elää jonkinlaisessa puoliunessa. Ja nyt äkkiä kajahti ääni, joka huusi häntä haudasta, voimakas ääni, joka käski häntä nousemaan ja kulkemaan. Oi, kunpa sade ei milloinkaan lakkaisi, kunpa se upottaisi koko maailman, jotta häneltä säästyisi tuo tuskallinen herääminen! Mitä he häneltä tahtoivat, nuo itsekkäät ihmiset? Miksi he huusivat häntä takaisin elämään? Miksi täytyi hänen, naisparan, jolla ei ollut voimaa, ei rohkeutta, taasen heittäytyä elämän taisteluun? Mitä he vaativat hänen runnellulta sydämeltään? Ja sateen rapistessa yhä hiljemmin akkunoita ja katukivitystä vastaan, heräsivät hänen sydämessään kaikki epäilykset, kaikki tuskat, lyhyesti, tuskainen elämä raastavine riitoineen. Levottomasti kulki hän edestakaisin huoneessa, luullen tukehtuvansa yksinkertaisessa ruskeassa villapuvussaan, sillä jo sateen kestäessä alkoi kesä henkiä lämpöä, ja hänen kuivuneissa suonissaan alkoi jälleen virrata nuori, kuuma veri. Hänen levottomuutensa yhä kasvoi ja miettien koetti hän päästä selville, minkälainen se vakava, suuri onnettomuus olisi, joka uhkasi hänen puolisoansa; ja kun hän yhdisti miehensä pitkän poissaolon Paolo Collemagnon kirjeeseen, loihti mielikuvitus hänen eteensä mitä synkimpiä kuvia. Yhä hiljaisemmin virtaili sade tänä helmikuun aamuna, mutta hän, vaipuneena synkkiin mietteisiinsä, ei sitä huomannut. Oi, hänen unelmansa levosta, rauhasta ja unhotuksesta oli lopussa, hän oli uudestaan annettu alttiiksi onnettoman olemassaolon lohduttomuudelle ja suruille. Missähän oli nyt hänen miehensä? Mitkä vaarat häntä uhkasivat? Kuinka olisi mahdollista hänet pelastaa, olisiko hänellä edes kyllin voimia siihen? Ah, miten kovasti hänen sydämensä nyt äkkiä tykytti, kuinka pian ja helposti se oli avoinna epäluulolle, pelolle, äkkinäiselle heikkoudelle ja innostukselle! Ja kun hän siten, vaipuneena synkkiin ajatuksiin tunnin toisensa perästä, kulki autioitten huoneittensa läpi yhä enenevästi kiihottuen, unohti hän epätoivoisten tavalla ajan. Kello oli yksi, kun heikko auringonsäde valaisi hänen ikkunansa. Ajatuksetonna katseli hän ulos. Hänenhän täytyi mennä, hänen täytyi saada selko asiasta; hänenhän täytyi pelastaa puolisonsa kunnia, ehkäpä sen miehen elämäkin, jota hän oli rakastanut. »Hän, jota rakastatte», oli Paolo Collemagno kirjoittanut nöyränä ja kärsien. Ei, ei, ei hän enää ketään rakastanut eikä tahtonut rakastaa, hänet oli vain uudestaan herätetty tuntemaan elämän raskaita velvollisuuksia, ja hän tunsi niiden painon laskeutuvan päälleen vakavana ja vaativana.

»Siis toimeen», sanoi hän.

Kun hän talonsa ovella astui vaunuihin, oli helmikuun taivaalle levinnyt kirkas sini, joka seuraa pitkällisiä ukkossateita, ja sekä kadut että ilma olivat vielä lempeän, tuoksuvan kosteuden täyttämät. Eleonora Triggiano oli antanut tuoda umpivaunut, peittääkseen kiihottunutta mielentilaansa, mutta, huolimatta suljetuista ikkunoista, kääntyi moni ohikulkijoista katsomaan kalpeata, vaaleaveristä, mustapukuista naista, jonka melkein elottomat kasvot näyttivät oudoilta tiheän, mustan harson alta. Hän oli niin kiihottunut, että olisi suonut vaunuilla olevan siivet, mutta tässä ei päästy edes rivakasti eteenpäin, koska oli ylämäkeä ja katu liukkaan, sateen tuoman mudan peittämä. Niin kulki hän hitaasti ylös Toledokatua, jolla melkein pitkin pituuttaan näkyi suuria punaisia, keltaisia ja viheriäisiä ilmoituksia, joissa pankit, vanhat ja uudet, lupasivat kaksikymmentäneljä, kaksikymmentäviisi, vieläpä kaksikymmentäkahdeksankin prosenttia kuukaudessa. Mutta Eleonora Triggiano katseli tätä kaikkea kyyneleisin silmin, näkemättä mitään. Vähän väliä näkyivät hänen kalpeat kasvonsa vaunun ikkunasta; oli kuin sisäinen kärsimättömyys olisi pakottanut häntä arkana katselemaan ulos ikkunasta; oli kuin hän ei olisi enää voinut sietää oloa pimeässä vaununnurkassa, kuin olisi hän etsinyt tuskainsa syytä ohikulkevain kasvoista tai ympäröivistä esineistä. Eikä tie ottanut loppuakseen.

Turhaan oli Eleonora Triggiano tuon tuostakin antanut ajajalle merkin kiiruhtaa, Santa Teresa kuja täytyi ajaa käyden, sade oli sen niin liottanut. Nyt istui hän ummessa silmin, nojaten vaunujen pieluksiin, ikäänkuin ei enää olisi tahtonut kuulla mitään, vaan kokonaan unohtaa — olevansa elossa. Vihdoinkin, kun hän tämän pitkän väsähtämisen jälkeen jälleen avasi silmänsä ja kumartui ikkunasta katsomaan, missä paikoin oli, huomasi hän kaupungin olevan takanansa ja vaunujen jo kääntyneen kummalliselle kaarenmuotoiselle Capodimonte kadulle, jonka varrella oli onneton »villa del prete», kammottava maatalo, jossa eräs pappi, »silmälasipappi», niinkuin sanottiin, oli murhattu ja joka antoi viheriäiselle, laaksoon päättyvälle maisemalle synkän vivahduksen. Kaikki oli rauhallista ja hiljaista; katu lepäsi autiona, sillä via di Capodimonte, joka vie kuninkaalliseen linnaan, on kyllä kesällä monien huviloiden takia hyvin vilkasliikkeinen, mutta talvella sitä vastoin aivan käyttämätön, koska se on yksinäisyyttä etsiville rakastavillekin liian kaukainen. Hän katseli maantien suuria, lehdettömiä puita, joiden ohitse vaunut ihan läheltä kulkivat, ja vasemmalla olevaa ihmeellistä linnanpuistoa, jossa oli alati viheriöivä kasvullisuus. Ja tästä, vielä sateesta kosteana välkkyvästä luonnosta, suletuin ikkunoin ja ovin lepäävistä taloista, koko tuosta maalaisesta talvi-hiljaisuudesta huokui häntä vastaan rauhaa ja iloa. Vaunut pysähtyivät kuninkaallisen puiston portille ja portinvartia, joka tunsi Eleonoran, loi tuskin silmäystäkään pääsylippuun, jota hän näytti. Hän kulki usein täällä suurilla, varjoisilla, tuoksuvilla käytävillä, joissa löysi rauhaa ja yksinäisyyttä; hän rakasti pitkiä, kauvaksi häipyviä teitä. Nyt kulki hän hitaasti ja miettivästi, nojaten päivänvarjonsa pitkään norsunluiseen varteen, kun näki Paolo Collemagnon, tuon uskollisen, täydellisen miehen tulevan vastaansa. Näyttikö hänestä vain siltä, vai oliko hän todella laihtunut; katseliko hän häntä syvään painunein, kuumehohtoisin silmin?

He nyökkäsivät vain toisilleen, vaihtamatta sanaa, puristamatta kättä, ja kulkivat sitten hitaasti, ikäänkuin kumpikin ajatuksiinsa vaipuneena, toistensa vieressä. He jättivät suuren, englantilaisen puutarhan ympäröivän linnanrakennuksen vasemmalle ja kulkivat oikeaan syvälle metsään kivisen holvitien kautta, jossa metsänvartia istui huoneensa kynnyksellä, kuninkaallisella vaakunalla koristettu lakki päässään. Ohut, sateen kostuttama hiekka, jota vielä peitti syksyn keltainen lehtikerros, tuskin narisi heidän jaloissaan. Laajat nurmikentät alkoivat jo vihertää, ja punaisten vuokkojen, noiden synkkäin metsien kylmäin kukkasten raittiiseen, kosteahkoon tuoksuun sekaantui jo heikko orvokintuoksu. Ja kun he näin kulkivat toistensa rinnalla, valtasi Eleonoran joku niin outo, voimakas tunne, että toivottomuus, joka koko päivän oli kahlehtinut hänen eloon herätettyä sydäntänsä, väistyi toivon tieltä, joka oli kuin puitten ensi vehreys, niin tuore ja hento, tai kuin pieni, viaton hankien kukkanen. Paolo Collemagno taas puolestaan antautui puhtaan, kauvan kaivatun riemun valtaan, kun näki vieressään hennon, vaalean, nuortean naisen, joka mustassa puvussaan näytti tytöltä, joka vasta juuri on astunut yli elämän kynnyksen. Niin kulkivat he yhä edelleen. Ja Eleonora tunsi sydämensä vapautuvan kaikesta tuskasta; hänelle jäi vain selvä, kylmä tieto siitä, että hänen tuli täyttää velvollisuus, ankara velvollisuus miestänsä kohtaan, miestänsä, joka oli vaarassa. Viimeinen velvollisuus, sanoi hän itselleen, ja tämä sana palasi, hänen ymmärtämättään, kummallisen, ennustavan kehotuksen tavoin yhä uudelleen hänen huulilleen, kuin olisi siinä ollut hänen elämänsä avain.

»Puhukaahan, Paolo!» kuiskasi hän hiljaa, istahtaen karkeasti tehdylle puupenkille, jonka viereen he olivat joutuneet.

Paolo Collemagno jäi, koska hän ei pyytänyt häntä istumaan, tottelevaisesti seisomaan penkin eteen, kaivellen ajatuksissaan keppinsä päällä santaa ja siirrellen pieniä kiviä edes takaisin.

»Työ, jonka annoitte minulle, signora Eleonora, ei ollut helppo», alkoi hän, lausuen rakkaansa nimen erittäin hellästi, »mutta olinhan luvannut! Totuus on se, että koko kaupunki, vieläpä maaseutukin, on joutunut järjettömyyden valtaan, joka lisääntyy päivä päivältä. Ja etelän maassa, jossa kansalla on sellainen loistava mielikuvitus kuin esimerkiksi meillä, on hyvin vaikeata varjella itseänsä liioittelemiselta ja hulluudelta.»

»Mutta te olette päässyt totuuden perille?» kysyi Eleonora, luoden Paoloon sellaisen katseen, kuin olisi hän ainoa totuutta tutkiva, kuin olisi hän itse totuus.

»Niin, minä olen saanut kaikki selville, mutta se on maksanut paljon vaivaa», vastasi tämä, luoden uudelleen silmänsä maahan. »Minun täytyi omalla vastuullani tehdä tutkimus ja itse toimia tutkintatuomarina; nyt voin antaa sille, joka saa tämän suurpetoksen rangaistukseen, täydelliset asiapaperit.»

»Suurpetoksen!» huudahti Eleonora kalveten. »Kuinka niin?»

»Signora Eleonora», jatkoi Paolo Collemagno juhlallisen vakavasti, »nämä pankkiliikkeet ovat suunnatonta varkautta; pankkiirit, johtajat, palvelijat ja… keräilijät muodostavat yhden ainoan, suuren varasliiton.»

Rouva puraisi huuleensa ja kyyneleet — viimeiset kyyneleet — himmensivät hänen silmänsä; hän ei nähnyt enää mitään.

»Ei yksikään keksityistä jutuista ole totta», alkoi Paolo uudestaan, kuin olisi hän selittänyt asiaa itsellensä, »ei Rothschild, ei Englannin pankki, ei paavi, ei Frans toinen eikä Brasilia ole antaneet vähääkään näille pankeille. Rahat eivät koskaan, eivät edes onnistuneimmilla, kylmäverisimmillä keinotteluilla tuota kymmentä, kahtatoista, viittätoista tai kahtakymmentä prosenttia. Vielä vähemmin ovat kaikki nuo ihmiset, Ruffo-Scilla, Costa, Ferrer ja lukematon jälkijoukko, pankkiireja tai pörssikeinottelijoita, he ovat yksinkertaisesti yleisön rahojen kavaltajia, ryöväreitä ja varkaita eikä muuta. He voivat maksaa korkeita korkoja ainoastaan ottamalla ne ennakolta pääomasta, lopun he anastavat, itse suurimman osan, palvelijat ja keräilijät saavat pienemmän. He maksavat pääomasta otetut korot ja elävät päivät päästään humussa ja ylellisyydessä, tietäen hyvin, että neljännesvuoden, tai ehkä kuukauden, tai ehkä jo kymmenen päivän kuluttua tulee onnettomuus, joka syöksee heidät perikatoon. Mutta sitä he eivät tahdo ajatella, he luottavat etelän lapsien heikkouskoisuuteen ja »Laiskurienmaa»-unelmien elpymiseen. Niin unohtavat he pian välttämättömästi uhkaavan, varman, voittamattoman vaaran ja elävät keskellä rajattoman ylellisyyden kaikkia iloja, nauttien naisista, hevosista, matkoista, huviretkistä ja jalokivistä, keskellä koko inhimillisen lyhytnäköisyyden tyhmyyttä, joka tahtoo nauttia vain nykyhetken riemuja…»

»Kaikkiko he ovat varkaita?» kysyi signora Eleonora konemaisesti.

»Kaikki, poikkeuksetta. Tämä rakastellakseen naista, tuo saadakseen hevosvaljakon, yksi saadakseen paikan San Carlossa, ylellisen päivällisen tai viehättävän illallisen… Kaikki he varastavat. Raha, joka kello kaksi iltapäivällä tuodaan johonkin pankkiin, on jo kahden tai kolmen tunnin kuluttua jälleen liikkeellä, kadotakseen ainaiseksi pankkiirin, virkailijain, keräilijäin, vieläpä palvelijainkin taskuista joka paikassa, missä syödään, juodaan, pelataan, lyhyesti, missä rahoja tuhlataan. On selvää, että rahanhimo on saattanut rikkaat panemaan rahansa noita satumaisia korkoja kasvamaan, epäilemättä on väärä omanvoiton pyynti paaduttanut siihen asti tarkat omattunnot, mutta surullisinta on, että näiden ohessa on hävinnyt lukemattomia pieniä ja juuri siksi kalliita säästöjä, joiden kadottaminen merkitsee kurjaa tulevaisuutta!…»

»Ja ratkaiseva loppusuoritus?» kysyi Eleonora, katsahtaen puhujaan arasti.

»Sattuu kolmen tai neljän päivän perästä. Kaikki tuon ennen kuulumattoman petoksen langat ovat valtion viranomaisten käsissä. Pankkiirit, keräilijät ja virkailijat pannaan kaikki syytteeseen yhteisesti tehdystä rikoksesta, ehkä riittää vain petos tai vararikko. Vähemmällä kuin viidellä vuodella vankeutta ei kukaan pääse; joka tapauksessa ovat he hukassa.»

»Luuletteko, että mieheni on vaarallisesti sekaantunut asioihin?» kysyi
Eleonora, pitäen itseään jo pahantekijän puolisona.

Nuorukainen epäili hetkisen, sitten sanoi hän hiukan vaivalloisesti:

»On… luullakseni.»

»Oletteko siitä varma?» kysyi toinen, yrittäen esiintyä ankarana.

»Minulla on todistuksia käsissäni», vastasi Paolo hiljaa, tuntien tunnossaan oikeudenmukaisuutensa rauhan.

»Voivatko nuo todistukset tehdä hänet oikeudessa rikokselliseksi tai kanssarikolliseksi; voidaanko hänet niiden nojalla tuomita?» kysyi Eleonora itsepäisesti edelleen, sillä hän oli päättänyt tunkeutua kurjuuden pohjaan asti.

»Voidaan», vastasi Paolo, »ne ovat kuitteja, papereita ja osotuksia, joissa on hänen nimensä; ne täytyy hävittää. Luultavasti on niillä jotka ovat antaneet hänelle rahoja pankkiin vietäväksi, paljon todistajia, mutta jos paperit ovat poissa, niin ei puheilla ole enää mitään arvoa.»

»Oh!» vastusti rouva, kuin olisi häntä tuollainen tapa vaivannut.

»Muuta ei voi tehdä. Harha-askel on otettu, nyt täytyy hävittää todistukset. Samalla täytyisi hänen… lähteä pois…»

»Hänen pitäisi siis paeta?» kysyi Eleonora miettien.

»Niin. Ei rikoslain kanssa ole leikkimistä. Jälkeenpäin voi sovittaa kaikki.»

»Kunnia on mennyt iäksi», vastasi rouva kylmästi.

»Niin, kunnia», vahvisti mies.

»Mitä voin tehdä?» kysyi Eleonora.

»Teidän täytyy vakuuttaa miehellenne uhkaavan vaaran varmuus, taivuttaa hänet hävittämään todistukset ja pakenemaan. Häneltä ei puutu rahoja… hän voi jättää Napolin…»

»Ja minä?» kysyi nainen.

»Te olette voimakas ja hyvä», vastasi nuorukainen sydämellisesti, »te tulette kantamaan helposti rakastetun miehenne nimen häpeän».

»Minä en rakasta häntä», kuului varma vastaus.

Paolo katsahti häneen, ja hänen kalpeat, intohimoisen rakkauden kuluttamat kasvonsa punastuivat. Mutta rakkaus oli kirkastanut hänen jalon sydämensä ja hän sanoi ainoastaan: »Yhdentekevää, teidän täytyy kuitenkin pelastaa hänet».

»Koetan», vastasi Eleonora, painaen päänsä alas.

»Koettakaa heti», uudisti nuorukainen. »Ettekö siis ymmärrä, että, kun työskentelen hänen pelastuksekseen, teen sen ainoastaan siksi, että tahdon pelastaa teidät teidän nimenne ja tulevaisuutenne.»

»Minulla ei enää ole tulevaisuutta, Paolo», sanoi hän surullisesti suloisella, tuskien murtamalla äänellä.

»Älkää sanoko niin, teille voivat ihanat päivät vielä palata…»

»Oi, ei! Tiedättehän, että kaikki on hukassa.»

»Luvatkaa minulle kuitenkin tehdä, minkä voitte, estääksenne onnettomuutta.»

»Miten alotan?» kysyi Eleonora, katsellen kuin hukkuva ympärilleen.
»Hän on jo neljättä päivää poissa kotoa.»

»Ettekä tiedä missä?»

»En. Ennen hän sanoi sen minulle, mutta nyt en tiedä mitään.»

»Ehkä hän tulee pian takaisin.»

»Kukapa tietää», vastasi Eleonora, käyden yhä levottomammaksi.

»Kuulkaahan», alkoi Paolo Collemagno, huomattavasti ponnistaen voimiansa, »minä ajattelen vain teidän onnettomuuttanne. Jollei hän hävitä todistuksia ja lähde täältä, niin täytyy teidän kärsiä kaikki hänen pahaa työtään seuraavat harmit vielä sen häpeän lisäksi, että tiedätte hänen olevan vankeudessa ja otatte osaa yleiseen epätoivoon: polisit tulevat häntä hakemaan teidän kodistanne, santarmit tulevat pitämään kotitarkastusta, tutkintatuomari tulee vaatimaan teitä todistajaksi ja vielä on tuhansia kiusallisia, häpeällisiä yksityiskohtia. Oi, Eleonora, hurskas enkeli, kuinka kestätte sen kaiken?»

»Jumalani, Jumalani!» huudahti hän, väännellen käsiään.

»Ja kun ajattelen, ettei teillä edes ole ketään, jonka luona voisitte etsiä turvaa…!» jatkoi nuorukainen epätoivoisena.

»Ei ketään, ei ketään!»

»Pikku raukka!» sanoi Paolo, ottaen säälivästi hänen kätensä ja pitäen sitä omissaan.

Eleonora punastui kuin nuori tyttö, joka kuulee ensimäisen lemmen sanan. Ja häpeän ja tuskan painostamana, ajatellessaan kauhistavaa tulevaisuuttaan, tietäessään, että oli sidottu konnaan, ja katsellen silmästä silmään onnettomuutta, jonka tiesi uhkaavan, nousi hän päättäväisenä ja sanoi, katsoen Paolo Collemagnoa suoraan silmiin: »Nyt menen täyttämään viimeistä velvollisuuttani. Mutta ensin, Paolo, kuulkaa vielä, mitä minulla on sanomista: sydämeni on nöyryytetty teidän sielunne suuruutta nähdessäni. Te olette niin voimakas ja viisas ja samalla niin hyvä ja lempeä, että minä tunnen itseni tyhmäksi ja kurjaksi, niin pahaksi teidän rinnallanne. Olen kiusannut teitä», lisäsi hän väräjävällä äänellä, »enkä ole ollut sen arvoinen, että olisin saanut tehdä teidät rauhattomaksi surullisilla ajatuksillani. Pyydän teitä antamaan minulle anteeksi. Sanokaa, että annatte minulle anteeksi.»

»Oi, älkää sanoko niin, rakas, uskollinen sydän…» kuiskasi Paolo puoleksi tukahutetulla äänellä.

»Ei, ei, en ollut sen arvoinen. Olen heikko, kurja olento. Olen tuottanut teille surua. Antakaa minulle anteeksi. En voi teitä jättää, ennenkuin sen lupaatte.»

»Jumala siunatkoon teitä kaikesta siitä hyvästä, mitä olette minulle tehnyt», sanoi Paolo vakavana, koskettaen hänen otsaansa.

Ja niin kulkivat he jälleen äänettöminä toistensa rinnalla, koskematta toisiinsa, puhumatta sanaakaan. Kärsien toisten syntien tähden kulkivat he, taivuttaen päänsä kohtalon kuorman alla, mutta rehellisinä ja lujina, surullista turmiotansa kohden. He kulkivat hitaasti, kuin olisivat tahtoneet pitentää suloista yhdessä olemista. Mutta hetki kului ja pian huomasivat he olevansa kivisessä holvikäytävässä, jossa heidän täytyi erota. Paolo Collemagno ymmärsi, että Eleonora tahtoi hänet tässä jättää hyvästi, ja pysähtyi puhumaan hänelle vielä viimeisen sanan.

»Kuulkaahan, Eleonora», sanoi hän, pitäen lujasti hänen kädestään, ikäänkuin antaakseen hänelle rohkeutta ja voimaa, »en ole teidän miehenne ystävä, enkä siksi saa tulla teitä tapaamaan. Mutta muistakaa, että tästä hetkestä alkaen olen valmis kaikkeen; sanokaa vain sana, kun olette suojan, avun tai neuvon tarpeessa, niin olen aina paikalla. Mitä teille tapahtuneekin, älkää koskaan ajatelko olevanne yksin tai hyljätty! Teillä on ystävä, joka pitää teistä enemmän kuin kukaan muu. Kirjoittakaa minulle, lähettäkää minulle sana; teen kaikki mitä tahdotte, kaikki mitä haluatte! Älkää unohtako, että asun samassa talossa kuin te, että olen kuin vahtisotamies paikallani. Tehkää minulle se palvelus; älkää unohtako minua vaikeina hetkinänne.»

»En unohda», sanoi Eleonora, syvästi liikutettuna. »Ajattelen teitä aina.»

Sitten lähti Eleonora Triggiano nopein askelin, kääntymättä kertaakaan, kuin pelkäisi hän omaa liikutustaan, kuin tuntisi hän itsensä pelottavan lopun takaa ajamaksi.

Hän heittäytyi suljettuihin vaunuihinsa ja antoi päänsä vaipua pieluksille. Hän oli niin väsynyt, mutta samalla niin tuskallisesti hereillä; hän sulki silmänsä ja rukoili Jumalalta tarpeellista voimaa, taivuttaakseen puolisonsa mielen.

Mutta, oi, hänellä ei ollut siitä mitään toivoa! Mies oli liian kevytmielinen, liian vallattoman paheellinen, liian iloinen hurjastelija, lörpöttelevä ja petollinen etelämaalainen, joka, silloinkin, kun hän vielä rakasti vaimoansa, oli osottautunut liian vaihtelevaksi ja tahdoltaan heikoksi. Ensi lemmen kaunis unelma oli liian pian muuttunut. Kuinka saattoi Eleonora toivoa voivansa vaikuttaa mieheen, joka oli sulkenut sydämensä siveellisyydeltä ja oikeudelta ja joka ei tyytynyt melkoiseen omaisuuteensa, vaan tahtoi enemmän, yhä enemmän, suunnattomasti rahaa, tullen sen takia varkaaksi ja petturiksi! Mikä rehellinen, avomielinen sana nyt enää voisi herättää tämän kevytmielisen pahantekijän omantunnon? Ah, ei hän oikeastaan mitään enää toivonut, kaikki näytti hänestä olevan auttamattomasti hukassa. Hitaasti kuljettaessa mäkeä ylös kaupunkia kohden, koetti hän keksiä tehoavaa keinoa, mutta hänen miehensä iloista huolettomuutta vastaan tuntui kaikki kilpistyvän. Ja sitten ei hän edes ollut köyhä ja rikos siis sitä suurempi. Mitä sellaiselle ihmiselle voi sanoa?

Oli jo myöhäinen, kun hän saapui talonsa edustalle, ja astumatta vaunuista kysyi hän portinvartialta, oliko hänen miehensä jo tullut kotiin.

»Ei», oli vastaus.

»Eikä mitään sähkösanomaa; ei kirjettä?»

»Ei mitään.»

Eleonora pudisti päätään ja tunsi rohkeutensa yhä vähenevän tämän kovan kohtalon alla. Hän aikoi nousta vaunuista ja lähteä odottamaan puolisoansa huoneissaan; mutta hän ei voinut vastustaa kuluttavaa liikkumisen halua, halua etsiä häntä, joskin turhaan, ja niin käski hän ajaa pankkiliike Costalle. Hän saapui sinne juuri, kun pankki suljettiin, vaikka se tänään olikin ollut auki tunnin kauvemmin kuin tavallisesti, suuren ihmistungoksen takia. Hän ei uskaltanut kysyä mitään virkailijoilta, jotka tulivat portaita alas juhlatuulella, puhellen ja polttaen, yhtä kovaäänisinä ja heleästi nauraen kuin hänen miehensä. Hän katseli heitä vain hämmästyneenä ajatellen, että parin päivän kuluttua ei yksikään heistä enää nauraisi.

Ajaessaan sieltä umpimähkään, eteenpäin, uuvuttaakseen tuskansa, pysähytti hän, ikäänkuin etsimishulluuden valtaamana, joka paikassa, missä mahdollisesti voi kuvitella miehensä olevan: klubilla, jossa hän kävi, kahviloissa, vieläpä muutamien ystävienkin asunnoilla. Tosin hän ei itse noussut vaunuista, peläten, että hänen epätoivonsa näkyisi kasvoista; hän lähetti vain ajajan, hermostuneesti keksien asiaa taloihin, ja odotti itse, puristaen käsiänsä kuin rukoilisi hän tuskaisesti, illan hämärtyessä yhä enemmän. Ajaja, joka oli vanha ja kankea, lähti hitaasti liikkeelle ja palasi yhtä hitaasti ilmoittamaan Signoralle, ettei herra Triggianoa ollut neljään, viiteen päivään näkynyt ystäväin luona, ei klubissa eikä kahviloissa. Silloin sanoi rouva uuden osotteen ja tuskallinen kulku alkoi uudestaan. Vihdoin, kun hän ei enää tiennyt ainoatakaan paikkaa, mistä voisi etsiä, paitsi avoimen kadun, sanoi hän itsekseen:

»Hän on varmastikin Lidia Gioian luona.»

Ja pelastusinnossaan ei häntä olisi pelottanut etsiä miestään tuon hävyttömän naisenkaan luota, kun vaan olisi tiennyt, missä hän asui. Mutta nyt ei hänellä enää ollut pienintäkään toivoa, ja jo aivan pimeässä illassa käski hän ajajaa viemään hänet kotiin.

Siellä, kun hän juuri oli ajurille maksamaisillaan, sanoi portinvartia hänelle: »Teidän herra miehenne palasi kotiin tunti sitten».

»Oi», vastasi hän, syvän huokauksen puristautuessa hänen rinnastaan.
Sitten hän kiiruhti asuntoonsa, jossa Raffaella avasi hänelle oven.

»Herra on tullut kotiin. Hän on jo syönyt ja nukkuu nyt. Minä saan herättää hänet vasta kello yhdeksältä.»

»Minä odotan», mutisi Elenora itsekseen.

Hän riisui hattunsa ja mustista helmistä kimaltelevan viittansa, veti hitaasti käsineet käsistään ja ojensi kaikki kamarineidilleen, joka äänettömänä häntä katseli. Sitten vaipui hän nojatuoliin ja nojasi päätään kättä vastaan, kärsivällisesti odottaen.

»Ruoka on valmista», sanoi Raffaella, lähtemättä huoneesta.

»Hyvä on, myöhempään», sopersi Eleonora.

»Mutta tällä tavoin teidän armonne tappaa itsensä.»

»Olkaa huoletta, Raffaella, menkää vaan ja ilmoittakaa minulle sitten, kun herra on herännyt.»

Mutta hän sai kauvan odottaa, vähintäin kaksi tuntia. Sen ajan hän istui liikkumatta nojatuolissaan, suuren, silkkisen lampunvarjostimen varjotessa hänen silmiään. Hänen miehensä nukkui syvästi ja sikeästi, kuten suuresta henkisestä tai ruumiillisesta ponnistuksesta leväten. Ei tarvinnut muuta kuin kuulla hänen kovaa, syvää, kahden huoneen läpi kuuluvaa hengitystään, ymmärtääkseen, että hän oli vallan uupuneena palannut kotiin. Siitä huolimatta odotti Eleonora kärsivällisesti, liikahtamatta; olihan Herra osottanut hänelle armoansa, saattamalla, vaikkapa vain päiväksikin, jälleen kotiin hänen miehensä. Yhä synkemmäksi pimeni ilta; ja vihdoin soi sähkökello pitkään, jolloin Carlo Triggiano tavallisella iloisella melullaan ilmoitti heränneensä. Hän kuului puhelevan Raffaellan kanssa ja itsekseen tyytyväisenä rallattelevan; hän aukoi ja sulki kolistellen laatikoita ja naristeli uusilla, hienoilla kengillään. Eleonora ei noussut, mennäkseen häntä vastaan hänen omaan huoneeseensa, kuten tavallisesti, vaan odotti häntä vierashuoneessa. Vähän ajan kuluttua hän tulikin, vihellellen laulunpätkää, puettuna hännystakkiin ja silkkihattuun sekä komeaan turkkiviittaan, joka jätti hohtavan valkoisen paidanrinnan näkyviin. Saavuttuaan vaimonsa luo, jota kohtaan hän vielä tunsi hiukan kunnioitusta, vaikeni hän ja otti hatun päästään.

»Sinun täytyy antaa anteeksi», luuli hän velvollisuudekseen sanoa, »kun et ole saanut minusta mitään tietoa; asiani eivät ole jättäneet minulle hetkeäkään käytettäväksi…»

»Hyvä, hyvä, ei merkitse mitään», vastasi hänen vaimonsa, katsellen häntä melkein säälivästi.

»Tänäkin iltana täytyy minun heti jälleen mennä», sanoi hän. »Meillä pankkiireilla on kokous, meidän asemamme tulee yhä merkitsevämmäksi.»

»Minun täytyy puhua kanssasi», vastasi Eleonora päättävästi.

»Hyvä, siihen on meillä aikaa huomenna suuruspöydässä. Minä en nyt aio matkustaa… ja tänä iltana en todellakaan voisi…»

»Ei huomenna, vaan vielä tänä iltana», vastasi rouva samalla äänellä.

»Sitten yöllä, kun olen tullut kotiin», sanoi mies, toivoen tällä lykkäyksellä voivansa taivuttaa vaimonsa.

Mutta tämä vastasi uppiniskaisen päättävästi:

»Ei, vielä tänä iltana.»

»Mutta minun täytyy mennä», intti mies, alkaen käydä kärsimättömäksi.
»Minulla on tärkeitä asioita.»

»Mitä minulla on sinulle sanottavaa, on enemmän kuin tärkeätä.»

»Niin te naiset aina sanotte», torui mies, »ja lopuksi on kysymys jostain pikku asiasta. Kun pyydän sinua, niin teet varmaan minulle mieliksi ja lykkäät tämän puhelun huomiseksi.»

»En», kuului taipumaton vastaus, »minun täytyy puhua sinun kanssasi vielä tänä iltana, viipymättä. Olen odottanut sinua viisi päivää, saamatta mitään ilmoitusta; olen tänään etsinyt sinua kaikkialta. Ja nyt pyydän sinua jäämään tänne ja kuulemaan, mitä minulla on sanomista.»

Hän sanoi tämän niin rauhallisesti ja niin levollisella äänellä, että se hänen mieheensä ehdottomasti vaikutti. Tähän asti oli hän aina nähnyt vaimonsa lempeänä, suloisena ja nöyränä; nyt tunsi hän olleensa väärässä, hän tiesi, että Eleonoralla oli täysi syy olla muuttunut ja puhua niin.

»Minä kuuntelen», sanoi hän, istahtaen vaimoansa vastapäätä, laskematta kuitenkaan hattua ja keppiä käsistään, kuin olisi hän ollut täällä kylässä.

»Carlo», alkoi Eleonora minuutin kestäneen vaitiolon jälkeen. »Sinun luottamustasi on käytetty väärin, sinua on petetty; ystävyytesi pankkiiri Costaan on saattanut sinut rumaan juttuun osalliseksi. Neljä kuukautta olet työskennellyt ihmisten eteen, joita kaikki rehelliset ihmiset pitävät varkaina ja jotka ehkä jo huomenna joutuvat oikeuden käsiin.»

Hänen ensi sanoistaan oli mies käynyt aivan kalpeaksi; mutta kun Eleonora sitten rauhallisesti puhui edelleen, rauhoittui toinenkin ja kierteli vain hermostunein sormin viiksiään, kuin olisi puhe hänelle hiukan tukalaa. Mutta Eleonora katsoi häntä suoraan kasvoihin ja jatkoi:

»Sinulle on valehdeltu, Carlo. Sinä olet kunnon mies, mutta olet antanut villitä itsesi; sinun hyväntahtoisuutesi ja rehellisyytesi estävät sinua näkemästä, mihin kuiluun olet sysätty. Sinä, rehellinen ja kunnollinen mies, jonka käteen minä olen ylpeänä laskenut omani, voit jo huomenna, jollet ajattele pelastumista, vaipua häpeään ja perikadon partaalle. Minä luulen… toivon», lisäsi hän vaivalloisesti, »että sinä vielä voit pelastua. Vielä voit hävittää kaikki, mitä voi käyttää todistukseksi sinua vastaan, paperit, kirjeet ja kuitit voit repiä ja polttaa, voit erota Costasta ja lähteä Napolista, matkustaa…»

Mies katsahti häneen ja ratkesi sitten äänekkääseen nauruun.

»Älä naura, oi älä naura», pyysi Eleonora äänellä, joka osotti: hänen sydämensä olevan pakahtumaisillaan surusta ja tuskasta.

»Nauran juttua, joka on sinulle uskoteltu. Costa on Europan kuuluisimpia liikesuunnittelijoita ja mahtava raha-asioissa. Vakuutan sinulle, että sinua on pidetty narrina …» lisäsi hän halveksivalla, säälivällä äänellä.

»Costa ja kaikki muutkin saavat kolmen päivän kuluessa vastata teoistaan oikeuden edessä. Kaikki paperit ovat kaupungin viranomaisten hallussa», jatkoi Eleonora, voittaen ainoastaan vaivoin liikutuksensa.

Mutta Carlo Triggiano nauroi uudestaan, niin että Eleonora tuli kuolon kalpeaksi ja tunsi olevansa pyörtymäisillään.

»Sinua on pidetty narrina, rakkahin. Se on Costan vihollisten levittämä väärä tieto, joka on ollut liikkeellä jo neljä kuukautta.»

»Olen varma asiastani, se on niin totta kuin itse totuus», huudahti Eleonora, kohottaen kättään, ikäänkuin vannoakseen. »Teidät kaikki vangitaan yhteisesti tehdystä rikoksesta.»

»Lörpötystä», vastasi mies nousten, »ei muuta kuin lörpötystä, josta en ole vähääkään levoton.»

»Oi Carlo, Carlo! Et siis tahdo pelastaa itseäsi?»

»Pelastaa itseäni? Mutta mitä kummallisia houreita sinulla on. En tarvitse neuvoja enkä rukouksia. Olen alusta alkaen ollut Costan asioimiskumppani ja aion siksi jäädäkin, kunnes olemme yhtä rikkaita kuin hän».

»Rahat ovat varastettuja», sanoi Eleonora varmana.

»Eleonora, nyt et enää tiedä, mitä puhut!» huusi mies vihastuneena.

»Sanon sinulle, että rahat ovat varastettuja; sinut vangitaan varkaana ja silloin seison minä rinnallasi varkaan puolisona!»

»Vaikene», sanoi syytetty, kiristellen hampaitaan, »ole ääneti, narri!»

Eleonora seisoi silmät kiinni, huulet kalpeina ja piirteet kuin kuolemantuskan uurtamina.

»Muuten», jatkoi mies vimmastuneena, »ei sinun tarvitse surra. Tuomarit, presidentit ja kaupungin viranomaiset ovat kaikki meidän puolellamme. Rahalla voi paljon. Mitäpä ei rahalla saisi?»

»Carlo, Carlo!» keskeytti häntä Eleonora väristen.

»Älä toki tee itseäsi noin viattomaksi, äläkä pidä meitä pässinpäinä. Olemme järjestäneet asiamme niin ja olemme saavuttaneet niin suunnattoman kannatuksen, että meidän ei tarvitse pelätä haaksirikkoa; meidän mukanamme menisi liian monta pohjaan. Voit olla aivan levollinen, me pidämme varamme.»

Tämän kauhistuttavan hävittömän puheen kestäessä, jossa ei hän edes käyttänyt hyväkseen vaimonsa keksimää valhetta, että hän oli petetty kunnon mies, vaan pikemmin tunnusti syyllisyytensä ja oli siitä ylpeä, tuntui Eleonorasta, kuin kaikki hänessä olisi romahtanut maahan ja hänen sydämessään sitten olisi tullut kuolon hiljaisuus.

»Siis tiedät jo, että nämä pankit ovat konnuutta ja petosta?» kysyi hän jääkylmästä.

»Hiljaa, hiljaa; ne ovat kylmäveristä keinottelua ja ahneuden ja tyhmyyden hyväkseen käyttämistä. Mehän maksamme korot…»

»Jotka otatte pääomasta…» huudahti Eleonora samalla jäisellä äänellä.

»Eleonora, nämä ovat asioita, jotka eivät kuulu sinuun», vastasi mies yhtä kylmästi, hilliten vihaansa. »Ei naisten pidä sekaantua raha-asioihin».

»Et siis tahdo minua uskoa?» kysyi vaimo tuskissaan, joita tuskin muu kuin kuolemaan tuomittu voi tuntea.

»En, en usko sinua.»

»Et tahdo pelastua, polttaa papereita ja paeta?…»

»En ollenkaan.»

» Tahdot siis jäädä tänne?»

»Niin, en ole niin tuhma, että lähtisin pois juuri nyt, kun täällä voi ansaita paljon rahaa.»

»Jumalani!» huudahti Eleonora, väännellen käsiään mitä suurimmassa epätoivossa.

»Säästä kauniita sanojasi», sanoi toinen halveksivasti.

»Et sittenkään, vaikka pyydän sinua nimemme, kunniamme… muinoisen rakkautemme nimessä?»

»Kauniita sanoja», toisti mies.

»Carlo, Carlo, taivuhan toki, älä tahallasi kulje perikatoon, kuule rukouksiani, tuskaani, rukoilen sinua polttamaan kaikki ja lähtemään pois!»

»En», oli lyhyt ja kova vastaus.

Eleonoran pää vaipui rintaa vastaan, ikäänkuin hän miettisi. Kun hän sen jälleen kohotti, oli hänen kasvoistaan jokainen liikutuksen väre hävinnyt.

»Olen ymmärtänyt sinut», sanoi hän. »Sinä et ole noita muita parempi; heidän tavallaan käytät sinäkin vieraitten rahoja, tyydyttääksesi kurjaa, paheellista elämääsi. Olen luullut, että olen naimisissa kunnon miehen kanssa, mutta sen sijaan olenkin konnan puoliso…»

»Eleonora!» huusi mies raivoissaan.

»Häpeän puna kohoaa kasvoihin, kun ajattelen, että minulla on sinun nimesi… kun ajattelen, että sinä ryöstät rahoja köyhiltä, joilla ei ole mitään… Jos kärsisit köyhyyttä ja nälkää, voisi ehkä kurjuutesi sinua puolustaa! Mutta näin ollen on se vain halpamaista rahan himoa, toivot vain omistavasi yhä enemmän rahaa, jotta voisit antaa tuolle… tiedäthän… tuolle Lidia Gioialle…»

»No, niin, ja mitä vielä?» huusi mies raivon vallassa, jota ei hän enää voinut hillitä.

»Pyhä neitsyt, tue minua», sanoi Eleonora, kohottaen käsiänsä taivasta kohti.

»Oletko ehkä luullut, että minä koko ikäni katselisin sinun surkeita silmiäsi?» huusi mies, ollen raakuuden huipulla. »Oletko ehkä luullut, että minä lukisin kanssasi rukouksia kaksikymmentä vuotta? Kun tahdon lemmityn, niin en kysy lupaa keltään. Kulutanko ehkä sinun rahojasi?»

»Oi Madonna, valaise minua!» huudahti vaimo jälleen kuin rukoillen.

»Eikö sinulla ehkä ole kaikkea, mitä haluat? Annanko sinulta mitään puuttua? Eikö sinulla ole täysi vapautesi? Anna siis minunkin pitää omani, äläkä enää kiusaa minua.»

»Oi Maria, pyhä neitsyt, valaise minua!» rukoili hän kolmannen kerran.

»Älä väsytä minua sellaisilla menoilla, kirkunallasi ja kauniilla sanoillasi. Etkö huomaa, ettet siten saavuta muuta kuin että joudun sinusta yhä kauvemmaksi? Tahdotko saattaa minut jäämään pois ainiaaksi?»

»Elääksesi hänen kanssaan, eikö niin?»

»Hänen tai jonkun muun tai ei kenenkään, mutta ei ainakaan itkuisen, uskottoman vaimon kanssa, joka saattaa solvata miestään ja muita rehellisiä ihmisiä. Jonkun kanssa, kunhan ei vain sinun!» karjui mies kolme tai neljä kertaa perätysten, voimatta enää vähintäkään hillitä itseään.

Eleonora oli kalvennut ja sanoi hitaasti:

»Voinhan mennä.»

»Mihin tahdot!» huusi mies. »Tosin en tiedä, mihin voisit mennä, mutta oikeastaan on se minulle yhdentekevää.»

»Jossain löydän turvapaikan, hyvän tai huonon», kuiskasi Eleonora, luoden silmänsä taivasta kohden.

»Tee, mitä tahdot», sanoi Carlo Triggiano väsyneenä ja haluten päästä pois.

»Minun pitää siis mennä?» kysyi Eleonora todellisen sydäntuskan vallassa, kuin olisi hän vielä voinut muutakin toivoa.

»Mene ainiaaksi», sanoi hänen miehensä kovasti, koettaen sytyttää uudestaan sikariansa.

»Carlo, muista, että sinä lähetät minut pois, että sinä itse pakotat minut menemään. Muista se!»

»Älä pidä turhia puheita! Meitä ei ole luotu yhdessä elämään. Mene!»

»Hyvästi, Carlo!»

Ja niin käänsi hän miehelleen selkänsä, osottamatta pienintäkään liikutuksen merkkiä. Hänen kirjailtu viittansa, hänen hattunsa ja käsineensä olivat vielä hänen levottoman retkensä jälkeen huoneessa, mutta hän ei huomannut niitä, vaan meni, sellaisena kuin oli, ilman hattua, mustassa puvussaan pois, painaen päänsä syvään rintaansa vastaan. Kohtalo niin tahtoi.

Konemaisesti, tyydyttääkseen uteliaisuuttaan, meni Carlo Triggiano sikari hampaissa hänen perässään; mutta Eleonora ei enää kääntynyt, vaan hiipi suoraan, kuin unissaankävelijä, läpi koko huoneuston. Mies näki, miten hän avasi eteisen oven selälleen ja meni porraskäytävään, ja seuratessaan häntä kynnykselle asti, huomasi hän, että Eleonora ei mennytkään alas, lähteäkseen talosta, vaan että hän asteli hitaasti portaita ylös aina kolmanteen kerrokseen asti.

Ja hämmästyneen puolisonsa silmäin edessä, joka katseli häntä, käsittämättä, minne hän meni, koputti hän, nojattuaan hetkisen portaitten käsipuuhun, kuin pelkäisi vaipuvansa maahan, eräälle ovelle kolmannessa kerroksessa. Se avautui heti, ja sanomatta sanaakaan hävisi Eleonora, ja Carlo Triggiano palasi yhä poltellen asuntoonsa ja huusi Raffaellaa luoksensa.

Tyttö, joka oli kuullut ja nähnyt kaikki, tuli kalpeana ja vapisten.

»Kuka asuu tuolla kolmannessa kerroksessa?» kysyi Triggiano, teeskennellen välinpitämättömyyttä.

»Signor Paolo Collemagno», sammalsi tyttö, katsellen maahan.

»Rouvan rakastaja, eikö niin?» sihisi mies raivostuneena, ja hänen keppinsä halkaisi ilmaa vinkuen.

Mutta Raffaella vastasi heti, vaikka ei ollutkaan varma sanojensa arvosta: »Oi ei, ei. Hän vain tarkottaa hyvää.»

»Oh!» vastasi Carlo Triggiano, kierrellen viiksiänsä hermostuneesti, ja sitten hän lähti kalpeana ja hiukan epävarmoin askelin.

Tuskin oli Eleonora tuolla ylhäällä koputtanut, kun Paolo Collemagno itse tuli avaamaan kuin olisi hän odottanut häntä. Kun hän oli astunut sisään, jäi hän liikkumattomana seisomaan hämärään eteiseen ja hänen huuliltaan tulivat henkäyksenä sanat: »Tässä olen».

Mutta Paolo vaipui itkien polvilleen hänen jalkainsa juureen ja suuteli pyhällä kunnioituksella hänen pukunsa lievettä.

V.

Helmikuun kymmenentenä päivänä oli Napoliin levinneitten pankkien luku noussut yli sadankymmenen.

Ja vaikka useimmat aikaisemmin perustetuista olivat, Ruffo-Scillaa ja Costaa jäljitellen, olleet sekä sisustuksensa että henkilökuntansa puolesta siistejä, jopa loisteliaitakin, niin olivat monet myöhemmin perustetuista pankeista vajonneet epäilyttävien katujen ja kujien köyhyyteen, ja niissä toimittivat kurjat, huonosti puetut ja raa'at henkilöt rahojen vastaan ottamisen ja maksut, ja kaikki kävi ilman mitään muodollisuuksia. Pankin avaamiseen tarvittiin kaksi pientä huonetta jonkun pikkukadun varrella olevan talon pimeässä ensimäisessä kerroksessa, sitten kaksi kurjaa, rääsyihin puettua henkilöä, kaksi horjuvaa pulpettia, pari likaista kirjanpitokirjaa sekä neljä olkituolia.

Muutamat näistä uusista pankeista olivat via Tribunalin, Vico Nilon ja via Mercantin suurissa rakennuksissa, joissa löytyy kaikkia sekaisin: porvari- ja työläisperheitä, työhuoneita, joissa tehdään hienoja kukkia ja messukasukoita, kätilöltä, onnettomain, siveettömyyden hämärässä eläväin naisten asuntoja, salaisia pelihuoneita, halpoja ravintoloita, ja panttilainastoja. Joka paikassa, missä oli panttilainahuone, syntyi heti ylä- tai alakertaan melkeinpä kuin luonnolliseksi lisäksi pankki, ja viranomaisten kasvot niissä muistuttivat usein liiankin paljon panttilainaajain kasvoja, saattoipa vielä huomata salaperäistä yhtäläisyyttä kummankin laitoksen huonekaluissa ja kirjoissakin, ja tämä yhtäläisyys ulottui aina rautaisiin tai puisiin aitauksiin asti, jotka tavallisesti olivat kassapöytien ympärillä. Sekä uusissa pankeissa että pantti- ja lunastustoimistoissa oli vain vanhoja, rasvaisia, haisevia tavaroita, ja kummassakin oli virkailijoilla samallaiset kuluneet, likaiset takit, samallaiset risaiset paidat ja tahraantuneet kaulaliinat.

Kuitenkin olivat, näitten uusien pankkien huonosta sisustuksesta huolimatta, korot nousseet uskomattomasti, samoin kuin pieni lumipallo, joka lähtee alpeilta kierimään, muuttuen lopulta lumivieremäksi. Jo tammikuun puolivälissä oli se keino vanha, että korot maksettiin ennakolta, niin että sai mennä heti toiselta luukulta toiselle korkoja saamaan, mikä tietysti oli ennen kuulumatonta, häikäisevää. Ja nämä ennakkokorotkin kohosivat jo helmikuun alussa kolmeenkymmeneen prosenttiin, niin että koko Napolista, maaseudulta, läheltä ja kaukaa virtaavat maksut nousivat satumaisesti.

Jolla ei ollut rahoja, hän lainasi; naiset panttasivat jalokivensä ja hopeakoristeensa, myivätpä parhaat vaatteensakin; jolla oli eläke, se panttasi eläkekuittinsa; vieläpä postin- ja rahastojenhoitajatkin, joitten täytyi tehdä tilit joka viikko tai kaksi kertaa kuukaudessa, panivat rahat täksi vähäksi ajaksi pankkiin. Kaikki, joilla oli hoidettavana muitten rahoja, vieläpä kunnollisimmat ja rehellisimmätkin heistä, panivat rahat pankkeihin, tietysti vain vähäksi aikaa, kuten he, itseään rauhoittaakseen, sanoivat.

Kartanoiden omistajat maalla vaativat rahansa talonpojilta, pannakseen ne johonkin pankkiin, ja joka paikassa, missä oli yhdistyksiä, porvarien tai sotilaitten klubi, suuri perhe, nunnaluostari, naisyhdistys, poikain tai tyttöjen kasvatuslaitoksia, kehittyi rahanhalu sellaiseksi intohimoksi, että arimmat ja köyhimmätkin, säästävimmät ja varovimmatkin, antoivat houkutella itsensä panemaan rahansa näihin pankkeihin, jotka maksoivat korkoja kolmekymmentä prosenttia kuukaudessa.

Jos rahasummat olivatkin pieniä, niin niitä tuli sitä enemmän, sillä ravintoloitsijasta silittäjään, joka oli säästänyt satakaksikymmentä liraa, hurskaasta rukoilijasisaresta bourbonien lepoa nauttivaan päämieheen, koulutytöstä opettajaan, portinvartiasta talonomistajaan asti ei ollut ainoatakaan, joka ei olisi pannut rahojansa vaarallisiin pankkeihin. Tosin liikkui monessa aavistus, epämääräinen pelko, epäilyksen varjo, ja oli paljon ääniä, jotka viisaalla varovaisuudella ennustivat koko horjuvan rakennuksen kaatumista; joka paikassa kuuli kiivaita väittelyitä epäilijäin, välinpitämättömäin ja innostuneitten välillä, mutta tuo epämääräinen pelko, tämä aavistus, tämä epäilys, ainoastaan kiihottivat maksajain intoa ja mielikuvitusta, tuota hehkuvaa etelämaista innostusta, joka niin mielellään tahtoo tunkeutua kaikkeen, vieläpä kauppa-asioihinkin, antamaan niille uutta vauhtia. Uutterimmin toimivat ne pankkien innokkaat kannattajat ja puolustajat, jotka yhdessä osakkaiden kanssa kävivät katkeraa sotaa kaupungin yhtä rehellistä kuin rohkeata iltalehteä »Pangoloa» vastaan. Tämä oli alusta alkaen käynyt säälimättömän tarmokkaasti uusien pankkien kimppuun. Mutta, niinkuin kaikella hyvällä, oli tälläkin varjopuolensa; tämän riidan seurauksena ilmestyi uusia, pankkeja puolustavia lehtiä kuin sieniä maasta, ja ne herättivät tietysti levottomuutta ja epätietoisuutta. Oli jo ehditty suorittaa kaksintaistelujakin, joissa usea viaton oli kuollut, ja siten olivat turmiolliset pankit tahrautuneet verelläkin. »Pungolo» pitkitti taistelua, huolimatta kaikista pelotuksista ja nimettömistä uhkauskirjeistä, mutta osakkaat eivät enää pelänneet yleistä mielipidettä, koska he olivat jo voittaneet sen puolelleen, vaan sitä, mille kannalle hallitus ja kauppahuoneet asettuisivat.

Tästä huolimatta lisääntyivät pankkien tulot yhä suunnattomammiksi. Tuntui siltä, kuin olisivat rauhallisimmat, maltillisimmatkin raivoisalla kiireellä rientäneet perikatoansa kohden, ja kahdeksantena, yhdeksäntenä ja kymmenentenä päivänä helmikuuta tyhjenivät kaikki vähäpätöisimmätkin kassat. Yhdennentoista päivän iltapuolella korotti kaksi uutta pankkia korkonsa, jotka nyt kymmenen päivää olivat pysyneet kolmessakymmenessä prosentissa, aina neljäänkymmeneen ja kuuteenkymmeneen asti.

Mutta niiden ei enää onnistunut saada tuloja, sillä puolen päivää niiden ilmestymisen jälkeen, helmikuun kahdennentoista päivän aamulla, kukistuivat kaikki pankit yhtaikaa kuin korteista rakennettu talo. Tosin oli »Pungolo» edellisenä päivänä kertonut, että kaupungin viranomaiset seuraavana päivänä antaisivat käskyn vangita pankkiirit, keräilijät ja pankkien hoitajat ja ottaisivat haltuunsa maksetut summat. Mutta ei kukaan tahtonut tätä tietoa uskoa. Sama huhu oli kulkenut jo monta kertaa ennen, ja se voi aivan hyvin olla vain tuon lehden hurskas toivomus, joksi se heti leimattiinkin. Eivät edes pankkien osakkaat uskoneet ilmoitusta, vaan näyttäytyivät vielä yöllä lemmikkiensä, ystäviensä ja tuttujensa seurassa »Talvipuutarhassa», suurissa ravintoloissa, julkisissa pelihuoneissa, tanssiaisissa ja kahviloissa.

Mutta jo kello kahdeksan aamulla alkoi sekasorto; kuultiin varmalta taholta, että Guglielmo Ruffo-Scilla yöllä, kun hän ei voinut enää suorittaa maksuvaatimusta, vaan katseli avoimin silmin kuiluun, johon oli vaipunut puolittain tahdotonna, ikäänkuin sattumalta, mutta kuitenkin suurimmaksi osaksi haaveellisen, voitonhimoisen hulluuden takia… että Ruffo-Scilla oli yöllä luvannut vapaaehtoisesti antautua aamulla polisin käsiin ja että hän sitten todellakin oli mennyt polisipäällikön luo. Tämä uutinen tuli kuin salama kirkkaalta taivaalta, saattaen koko kaupungin levottomaksi ja hämmästyksiin. Kello kymmeneltä alkoi vangitseminen, takavarikkoon ottaminen ja sineteillä sulkeminen keskellä itkevää joukkoa, joka täytti toimistot, asunnot ja kadut pankkien ympärillä. Mikä näky! Kaikkien kasvot olivat kalpeita ja tuskaisia, kuin olisi kuolon käsi niihin koskenut, yhden piirteet olivat aivan liikkumattomat, toisen värisivät tuskasta. Useimmille merkitsi tämä isku täydellistä köyhtymistä, suurinta kurjuutta, onnettomuutta, jonka suuruutta he eivät vielä kyenneet edes arvostelemaan; mutta jonka pelottavan painon he jo tunsivat. Mutta monelle se merkitsi kunnian menettämistä. He olivat ottaneet vieraita rahoja, toivoen voivansa maksaa ne takaisin, ja näkivät nyt, etteivät olleet menettäneet ainoastaan rahoja, vaan olivatpa vielä vaarassa tulla syytetyiksi varkaudesta. Sellaiset ihmiset olivat pelosta kangistuneita ja aivan maahan masentuneita. Kuolonkalpeina, tuijottavin silmin liikkuivat he yleisessä tungoksessa kuin olisivat olleet kuuroja, sokeita ja tunteettomia, tajuten ainoastaan sen ajatuksen, että olivat hukassa. Palazzo Faucitanon edustalla oli hallituksen asettama valtion raha-arpajaisten pitäjä, joka kolme päivää sitten oli pannut liikkeelle monta tuhatta liraa. Ensin hän ei tahtonut uskoa onnettomuutta, ja sitten, kun hän oli siitä varma, alkoi hän vuorotellen huutaa, itkeä ja nauraa, käyttäytyen kuin raivohullu, ja saattoi siten tällä äkkinäisellä hulluudellaan ihmisjoukon vielä suuremman kauhun valtaan, niin että polisien lopulta täytyi viedä hänet väkisin pois. Tuollaisia kauhistavan liikuttavia tapauksia ei sattunut vain yksinäisinä poikkeuksina, vaan niitä sattui tuhansia. Täällä huusi epätoivoinen vanhus: »Lapset, lapset, tappakaa minut, minähän olen ryöväri, murhamies!» Tuolla oli nuorukainen, jonka kasvot olivat valkeat kuin liitu ja joka mumisi itsekseen: »Ei jää muuta neuvoksi kuin itsemurha, itsemurha», ja hän toisti koko ajan viimeistä sanaa, kuin olisi hänkin tullut hulluksi; toinen ukko, jolla oli punertavat silmät, joista vanhuuden viimeiset, harvinaiset kyyneleet olivat vuotaneet, änkötti ja sammalsi kuin olisi hermokohtaus vienyt häneltä puhelahjan. Mutta sydäntäsärkevää oli nähdä kuinka yksi ja toinen, joka ei vielä ollut mitään kuullut, tuli pahan aavistuksen ajamana joukkoon; joka puolelta yhtaikaa kiirehdittiin hänelle ilmoittamaan surullista uutista ulvomalla ja kirkuen, itkien ja kiroten, ja silloin kalpeni uutisen kuulija puolestaan, joskus alkoivat hänen silmäluomensa väristä, ikäänkuin hän ei olisi kestänyt päivän valoa, joskus alkoi hän horjua, kuin tuntisi hän pohjan luisuvan jalkainsa alta.

Täydellisen epätoivon kuvan sai naisista. Joka paikkaan, mihin pankkeja oli perustettu, kaduille ja kujille, ovien edustalle, pimeisiin käytäviin ja synkkiin eteisiin nähtiin kaikensäätyisten naisten kokoontuvan kaikkialta: siinä oli kansannaisia, joilla olivat sekä puku että hiukset epäjärjestyksessä, kamarineitejä, jotka olivat sitoneet valkoiset esiliinat nurin eteensä, maalaisnaisia, joiden viitat riippuivat vinossa, panttilainaajia, naisia, jotka tahtoivat käydä vallasnaisista, ja todellisia vallasnaisia, joista näki, että he olivat ottaneet ensimäisen käsiinsä sattuneen hatun, ja joitten harsojen takaa näkyi sama kalpeus, samat tuskan ja vihan vääristämät kasvot kuin kansannaisillakin. Oli sydäntäsärkevää nähdä vapisevia käsiä, toivottomia katseita, sinisenpunaisia huulia, jotka turhaan kokivat pidättää nyyhkytyksiä. Heikommat eivät voineet hillitä itseänsä, vaan itkivät keskellä katua tai kulmauksissa, joko sanattomasta tuskasta, niin että suuret kyyneleet vierivät heidän poskilleen, tai kuumin uhmakyynelin ja voimattomasta lapsellisesta turvattomuudesta. Ja tämä loppumaton itku, joka herkesi tässä, jatkuakseen heti tuolla jälleen, nuo epätoivoiset naisten kyyneleet, naisten, jotka vaikersivat joka kadulla, kaikissa portaissa ja kaikilla ovilla koko omaisuutensa, kaikkien säästöjensä ja rauenneitten toiveittensa kadottamista, tämä naisellinen nyyhkytys, jota ei kukaan voinut vastustaa, täytti tämän onnettoman aamun loppumattomalla surulla. Mutta näytelmä muuttui, kun polisipäälliköt poliseineen ja santarmeineen olivat lopettaneet kotitarkastuksensa, takavarikkoon ottamisen ja sinettien panemisen ja tulivat portaita alas, tuoden konttorikirjoja, vangittujen pankkiirien, pankkivirkailijoitten ja niiden harvojen keräilijäin seurassa, jotka vielä olivat olleet kyllin varomattomia tai häpeämättömiä edelleen pysyäkseen ihmisten nähtävillä. Katsellessaan tätä synkkää jonoa, joka näytti surusaatolta, ymmärsi odottava kansanjoukko liiankin hyvin, että kaikki oli lopussa, kaikki menetetty, etteivät he koskaan enää saisi rahojansa. Oikeudenpalvelijat, jotka kulettivat mukanaan rikollisia, otettiin vastaan kovaäänisesti meluten, ja siinä naisten itkuun sekaantui sadatuksia, valituksia, ulvomista ja rajuja kirouksia, vieläpä äitiensä sylissä istuvat pienokaisetkin korottivat epätoivoista, odottavaa ääntänsä. Raivoisimmat hyökkäsivät santarmeja vastaan, jotta voisivat riistää heiltä vangitut, tappaaksensa, lyödäksensä, ruhjoaksensa heidät. Muutamien pankkien edustalla, kuten esim. via Tribunalilla ja via Forialla olevain, huomasivat polisit, että oli tarpeellista esiintyä virkavöissä ja puhua raivoavalle joukolle, jotta voisi pelastaa syylliset; Mercanti ja Santa Maria La Nova katujen varsilla olevain pankkien edustalle täytyi tilata poliseja ja sotamiehiä estämään kansaa panemasta tuomiotansa toimeen pankinhoitajia kohtaan. Oli mahdotonta välttää yhteentörmäyksiä ja hajoittaa kansanjoukko, oli mahdotonta saada ihmisiä ymmärtämään, että oli turhaa enää mitään odottaa. Ei! Sellainen isku vei miehiltä, naisilta ja nuorukaisilta voiman pysyä kotona rauhallisina; se ajoi heitä vastustamattomasti ulos, ja epämääräisesti etsien viimeistä toivon kipinää juoksivat kaikki pankeille, näkemään katuja, muureja, seiniä, joitten sisältä heidän rahansa olivat hävinneet.

Klubeihin, luostareihin, toimistoihin, kouluihin ja padiglioneihin [Padiglioni, näin sanotaan Italiassa suurenpuoleisia rakennuksia, joita sotilasviranomaiset alhaiseen hintaan vuokraavat valtiolta, vuokratakseen niistä jälleen vielä halvemmalla asuntoja naimisissa oleville aliupseereille, sotavanhuksille j.n.e.] levisi tieto kello kahden aikaan. Oppitunnit täytyi keskeyttää, niinkuin kaikki muutkin työt; ei kukaan enää ajatellut lukemista tai kirjoittamista, vaan ainoastaan sitä, miten pikimmin pääsisi pankillensa itse kuulemaan ja näkemään. Joka ei saanut siihen lupaa, meni omin luvin, käyttäen hyväkseen yleistä epäjärjestystä, kun kaikki järjestys, kaikki itsensähillitseminen oli mennyttä ja kaikkia vallitsi vain yksi ainoa ajatus. Kellon käydessä kolmatta lisääntyi ihmisjoukko jälleen, kun kaikki ne saapuivat, jotka olivat saaneet ilmoituksen myöhemmin. Siinä tulivat luostarisisaret, opettajat, professorit, virkamiehet, työmiehet, upseerienlesket ja maistraatin virkailijat, jotka saapuivat suoraan raatihuoneelta… uusi, äkkinäisen tuskan valtaama parvi.

Mutta ne, jotka vielä kolmen, neljän aikaan tulivat, vihasta ja surusta vapisten, tapasivat vain hiljaisen, alakuloisen, liiasta puheesta, huudosta ja itkusta uupuneen, joukon, joka aivan väsyneenä turhaan odottamiseen ei kuitenkaan voinut lähteä lohduttomiin koteihinsa, vaan jäi seisomaan kauhusta jäykkänä ja ikäänkuin typertyneenä. Ja kun vastatulleille uudistuivat aamulliset kohtaukset, pudistelivat muut vaan päitänsä hiljaisina, sillä he olivat voimattomia enää olemaan edes epätoivoisia, ja jokainen arveli, että hänen onnettomuutensa oli vielä paljon suurempi kuin kaikkien muitten. Lyhyesti, uudet tulokkaat tapasivat tuskaan ja kurjuuteen vaipuneen joukon, joka kokonaisuudessaan teki heikkomielisen vaikutuksen. Mutta vähitellen alkoi taas niittenkin synkän hiljaisessa joukossa, jotka seitsemän tuntia olivat imeneet onnettomuuttansa sieluihinsa ja saaneet ne siitä täyteen, uusi levottomuus, hyljättyjen kauppojen, koulujen ja toimistojen, lyhyesti, kaikkien tavallisen elämän olinpaikkojen pysyessä tyhjinä.

Pian alkoi Salernosta, Casertasta, Foggiasta ja Campobassosta perätysten tulevilla junilla saapua maalaisia, jotka suuresta pankkien vararikosta olivat eniten kärsineet. Sieltä tuli ihmisiä, joiden kasvot olivat kamalasti vääristyneitä; toiset olivat laihoja ja tuhkanharmaita, toiset niin punaisia ja pöhöttyneitä ja heidän silmänsä niin verestäviä, kuin olisivat he olleet kuolemaisillaan halvaukseen. Oli kummallista katsella, kuinka he, sanaakaan puhumatta, katselivat ympärilleen arasti ja epäluuloisesti.

Napolilaiset olivat aina herättäneet heidän epäluuloaan ja itse Napoli näytti heistä hehkuvalta sulatusuunilta, jossa kaikki raha suli ja muodostui kylmäksi tuhkaksi. Nyt oli perikato heidät saavuttanut, he olivat hukassa. Kuka heitä olikin käskenyt jättämään kotikylänsä ja ottamaan rahansa arkkujen uskollisesta turvasta Napoliin vietäviksi? Nyt olivat napolilaiset nielleet koko Jumalan siunauksen ja ainiaaksi! Maalaisparat eivät tahtoneet uskoa, että yksikään napolilainen oli liraakaan menettänyt; kaikki huuto ja itku, kaikki toivottomat kasvot heidän ympärillään merkitsivät heistä vain niiden suurta teeskentelemistä, jotka olivat kuluttaneet heidän rahansa ja jotka ehkä vielä epätoivoisesti itkiessään ja parkuessaankin pitivät osaa niistä taskuissaan. Synkkinä ja umpimielisinä nähtiin maalaisten seisovan, huulet olivat tiukasti yhteen puristetut ja silmät vilkuivat epäluuloisina, ja kumarassa he kulkivat, kuin olisi isku heidät murtanut. Ne, jotka joutuivat pankeille asti ja löysivät ovet lukittuina ja sineteillä suljettuina, käänsivät niille selkänsä halveksivasti hymyillen. Monet ajoivat vaunuilla kuin mielipuolet polisipäällikön luota kaupungin viranomaisten luo ja näitten luota kauppaoikeuden presidentin luo, odottaakseen tuntikausia etuhuoneessa, joka oli täynnä yhtä toivottomia ihmisiä kuin hekin ja saadakseen lopulta ymmärrettävästi kylmäkiskoisen vastaanoton jälkeen purkaa suuttumustaan katkeroiksi sanoiksi Napolista ja napolilaisista. Kärsivällisesti kuunneltiin puhujaa ja sitten ilmoitettiin hänelle, että tällä hetkellä ei voinut mitään tehdä, täytyi odottaa tietoja taksoittajilta ja luottamusmiehiltä. Ja pikkukaupunkilaiset olivat uskovinaan näitä totuudenmukaisia ilmoituksia; mutta oikeastaan he eivät uskoneet sanaakaan ja menivät hampaitaan kiristellen ja tunnossaan varmoina, että tämä oli paha yritys saada heitä, petetyitä, perikatoon joutuneita, lähtemään kotiin.

Vihdoinkin alkoi ilta hämärtää, ja joukko hajosi hitaasti, salaperäisinä varjoina, jotka hävisivät vastahakoisesti, koska eniten pelkäsivät kotiin tulemisen hetkeä, yhteistä surua ja omantunnon tuskia. Napoli oli tänä ensimäisenä onnettomuutta seuranneena yönä kuin sukupuuttoon kuollut. Kahvilat olivat autioita, San Carlon teatteri ja Talvipuutarha olivat suljettuja, sillä ei kukaan ajatellutkaan huvittelemista; ainoastaan kaupungin hienoimmilla kaduilla harhaili myöhään yöhön yksinäisiä olentoja, jotka kuolettavan tuskan lamauttamina eivät voineet palata perheensä helmaan. Pienet, aseman vieressä olevat ravintolat tulivat täyteen tällaisia kurjia, katumuksen ja omantunnon tuskain kiusaamia. Ja missä perheen pää tai poika, veli tai äiti oli palannut, kuului yön hetkinä loppumaton itku ja huokaileminen; vieläpä pienet viattomat lapsetkin, jotka aina tahtoivat nauraa, alkoivat katkerasti itkeä, kun huomasivat vanhempain itkevän, vaikka eivät ensinkään ymmärtäneet, mistä oli kysymys, ja heitä oli mahdoton saada rauhoittumaan.

Lyhyesti sanoen, kaupungin kaikista taloista, köyhistä ja rikkaista, läheltä ja kaukaa kuului toivottomuutta ja valituksia; ei kukaan voinut nukkua eikä kukaan lepoa ajatellutkaan. Kaikkia oli onnettomuus kohdannut, täältä puuttui isä, tuolta poika, veli, joka oli vangittu ja viety San Francescon kauheaan vankilaan, San Francescoon, napolilaisten kamalimpaan paikkaan. Ja missä ei itketty, siellä taisteltiin pankkivararikosta ja rahojen menettämisestä; isä nousi poikaa vastaan, mies vaimoansa, sisar veljeänsä, ja vahingosta syytti kukin toistaan katkerin nuhtein, verisin loukkauksin… Lukemattomien luonteitten huonous paljastui ja nousi pinnalle, joka taholta kuului turhaan tukahutettuja huutoja, kirkumisia ja kirouksia. Kurjain rahain vuoksi ilmaantui näinä sekasorron surullisina hetkinä häpeämättöminä ja raakoina mitä inhoittavimpia tunteita ja pyrintöjä. Veren pyhät siteet sotkeutuivat, liitot, jotka olivat näyttäneet rikkumattomilta, saivat iskun, joka lopetti ne iäksi. Monessa paikassa riensivät yövahdit puoleksi tukahutettuja avunhuutoja kuullessaan paikalle ja löysivät paljastettuja puukkoja ja välkkyviä revolvereita, mutta eivät hekään voineet joka paikassa estää veren vuodatusta. Niin kului pitkä talviyö äänekkäissä epätoivon ilmauksissa tai voittamattoman tuskan tuottamassa synkässä hiljaisuudessa. Seuraavana aamuna kerrottiin neljästä itsemurhasta, monesta rosvouksesta ja viidestä tai kuudesta haavoituksesta. Suuri joukko ihmisiä oli matkustanut iltajunilla pois; he olivat jättäneet kotinsa, perheensä, kotiseutunsa, paetakseen häpeää ja koko omaisuutensa menettämistä. Nyt alettiin jo kuiskailla eri pankkivararikkojen suuruudesta, ja oli kummallista nähdä, kuinka summat tunti tunnilta kohosivat yhä satumaisemmiksi. Kymmenestä, kahdestatoista, viidestätoista miljonasta puhuttiin, kunnes vihdoin oikeat summat tulivat tunnetuiksi: Ruffo-Scillassa kaksikymmentä miljonaa, Costan pankissa kymmenen, neljä ja puoli miljonaa muutamissa pienemmissä pankeissa, ja koko vararikon suuruus nousi siis ainakin kolmeenkymmeneenneljään ja puoleen miljonaan!

* * * * *

Hän, jolla ei ollut ollut rohkeutta tappaa itseänsä tai paeta, oli Alessandro de Peruta raukka, onneton, sairaalloinen professori. Helmikuun kahdennentoista päivän aamulla, ennenkuin hän tavallisuuden mukaan lähti tunneilleen kello kahdeksan, sai hän pitkän, sekaisen, sydäntäsärkevän kirjeen sisareltaan Giffoni Vallepianasta. Sisar ja äiti olivat tehneet suuren synnin. Salernosta heille saapuneitten ja siellä olevain asiamiesten monistamat puheet olivat huumanneet heidät ja tehneet heidät sokeiksi; heidänkin pieneen kyläänsä saapuneen keräilijän loistavain lupausten vietteleminä olivat he myyneet pienen talonsa vihannespuutarhoineen kahdestatuhannesta lirasta, kunnianhimoisesti toivoen, että pian olisivat saaneet omaisuutensa kahden-, jopa kolmenkertaiseksi kasvamaan. Pankkiliike Costan maksamilla koroilla aikoivat he sitten ostaa suuremman talon ja siten auttaa poikaa ja veljeä, hyvää Alessandroa, joka Napolissa teki työtä kuin juhta, jotta voisi elättää heitä. Nyt oli heidän talonsa — Jumala heitä armahtakoon — myyty Francesco Sorgentelle, joka jo kauvan oli sitä toivonut, mutta joka nyt, kun näki, kuinka mielellään he sen olisivat myyneet, oli tarjonnut siitä vain polkuhinnan. Kaksituhatta liraa oli salaa veljeltä — Jumala heitä armahtakoon — lähetetty erään keräilijän mukana Napoliin, ja naiset olivat saaneet niistä kuitin. Vasta sitten oli omatunto pakottanut heitä kysymään häneltä, kuin ei mitään olisi tapahtunut, lähemmin pankeista. Alessandro oli — hän muisti sen hyvin — vastannut niin jyrkin sanoin, että he olivat kangistuneet pelosta eivätkä tienneet, miten saisivat vikansa tunnustettua ja sovitetuksi. Vihdoin, kun monien kyyneleiden ja rukousten jälkeen olivat kuulleet, että heidän kahden päivän kuluttua täytyi luovuttaa talonsa Francesco Sorgentelle, olivat he päättäneet lähettää kuitin pojalle, veljelle, pyytäen, että hän ottaisi pankista rahat ja samana päivänä lankeavat kuukautiset korot ja lähettäisi siitä heille osan, jotta voisivat tulla pariksi päiväksi hänen luokseen Napoliin; kahdellatuhannella seitsemälläsadalla liralla pääsisivät he kyllä hyvään alkuun. Kuitenkin pyytävät he musertuneina vikaansa anteeksi häneltä, joka on oikeudenmukainen, hyvä, ja joka ei tunne petosta eikä valhetta. He rukoilevat polvillaan, että hän antaisi heille anteeksi, että he niin olivat menetelleet hänen tietämättään.

Ja siitä johtui, että Alessandro de Perutakin tänä kauhun aamuna harhaili Napolin kaduilla tuhkan harmaana ja huulet tiukasti yhteen puristettuina, jotta ei itku nousisi kurkkuun. Hän kulki pankkiliike Costalta polisikamariin, sieltä pormestarille ja kauppaoikeuteen ja sieltä jälleen Costalle, laahaten itseään tuskan murtamana paikasta toiseen. Oi! Kohtalo oli ollut häntä voimakkaampi! Köyhänä ja sairaalloisena, omistamatta liraakaan, ja tietäen, että perheensä oli yhtä köyhä kuin hänkin, oli hän, huolimatta hämäristä aavistuksista, ollut itse puolestaan levollinen ja vapissut vain muitten puolesta.

Niin, kova, armoton kohtalo oli pimittänyt hänen äitinsä ja sisarensa, nuo molemmat hyvät naiset, ja ryöstänyt heiltä heidän varman suojansa, perhetalonsa. Joka paikassa, missä vähänkin sääliä oli, katseltiin tätä aavemaista, pientä, kurjaa, sairasta olentoa syvällä surulla ja hänelle uskallettiin tuskin ilmoittaa, että ne, jotka olivat vieneet rahoja Costalle, olivat kaikkein onnettomimmat, koska siellä ei enää ollut mitään, ei yhtään mitään jälellä kymmenestä miljonasta. Tänä onnettomuuden päivänä ei hän mennyt tunneilleen, ei suurukselle eikä päivälliselle, vaan harhaili väsyneenä, kykenemättä kumminkaan menemään kotiinsa palazzo Cariatiin, kuluttavan janon vaivaamana ympäri katuja, juoden virvokevesikauppiaitten luona silloin tällöin lasillisen puhdasta vettä, maksaen siitä kaksi centesimoa. Minkälaisen yön hän sitten viettäisikään ylhäällä kylmässä, kolkossa huoneessaan ypö yksin! Hän oli etsinyt Eleonora Triggianoa, mutta tämä oli paennut kauvas pois Paolo Collemagnon, rakkautensa ja katumuksensa seuraamina; hän oli kysynyt Carlo Triggianoa, Costan keräilijää; mutta hän taas oli lähtenyt aamun sarastaessa pikajunalla Parisiin eikä, pahain kielten kertomuksen mukaan, yksin, vaan erään lemmittynsä seurassa ja vieden mennessään köyhiltä ryöstämänsä rahat. Vihdoin, keskiyön aikana, oli professori palannut kotiin väsyneenä, ruumis ja sielu uupuneena, hautautuakseen kylmän ja itkun lamauttamana yksinäisyyteen. Hän kuvitteli, miten molemmat naiset Giffonissa kärsivät, kun kuulevat, että olivat kadottaneet kaikki, talonsa ja omaisuutensa, Francesco Sorgenten tullessa samana päivänä ajamaan heitä talosta. Ja miesraukan enkelimäisessä sydämessä heräsi oikeutetun vihan sijasta armahtavaisuus, syvä sääli molempia onnettomia naisia kohtaan; hän ei voinut ajatella äitinsä hurskaita ja sisarensa iloisia kasvoja, tuntematta sääliä. Rahojen menettämisestä aiheutuneen vihan ja kaikkialla vallitsevan kurjuuden pelon raadellessa sydämiä ja katkoessa hellimpiä siteitä, tunsi hän rakkautensa omaisiinsa kasvavan yhä sydämellisemmäksi, ja halu olla heidän turvanaan onnettomuudessa täytti hänet ylevillä tunteilla, melkeinpä pyhällä kunnioituksella. Yöllä rukoili hän, että Jumala helpottaisi molempain heikkojen, yksinkertaisten naisten kuormaa ja antaisi hänelle voimaa täyttää rakastavan pojan velvollisuudet tänä raskaana aikana; hän rukoili, etteivät äiti ja sisar saisi kuulla onnettomuutta muilta kuin häneltä itseltään. Ja seuraavana päivänä onnistui professori Alessandro de Perutan suunnattomilla ponnistuksilla saada kokoon äidin ja sisaren matkarahat Napoliin ja lähettää ne heille. Samalla kirjoitti hän heille, että he lähtisivät heti, sillä hän vapisi, peläten joka hetki, että he kuulisivat surullisen sanoman jo Giffonissa tai matkalla. Hänen äitinsä oli niin vanha ja heikko, hänen sisarensa niin hyvä ja yksinkertainen, että tuo isku voisi heidät murtaa. Uuden toivon elvyttämänä, joka näytti suorastaan ihmeelliseltä tässä pienessä, sairaalloisessa, suuripäisessä miehessä keltaisine kasvoineen, lähti hän, vapisten pelosta ja huolesta, asemalle heitä vastaan ja siellä katsoi hän heitä niin levottoman tutkivasti kasvoihin, kuin tahtoisi hän lukea ajatukset heidän sielustaan. He olivat kalpean ja väsyneen näköisiä, mutta se johtui vain ikävästä, kun täytyi jättää vanha koti, ja matkan rasituksesta. Kaksi tai kolme kertaa olivat he jo ensimäisten tervehdysten jälkeen koettaneet alottaa puhetta rahoista, ainoasta apulähteestään; mutta Alessandro antoi heidän ymmärtää, että niistä keskustelun aika tulisi myöhemmin, ja niin he vaikenivat miettiväisinä, hänen koettaessaan saada voimaa ilmoittaa heille kaikki. Kun he vihdoin olivat yksin hänen kanssaan, hänen pienessä huoneessaan, suuteli hän vanhan äitinsä pyöreätä, työstä väsynyttä kättä ja sanoi, kylmän kalpeuden levitessä hänen kasvoilleen:

»Äiti, äiti, sinulla ei enää ole muuta apua kuin minä!»

Äiti ja sisar olivat vain yksinkertaisia pikkukaupunkilaisia, kokemattomia, liian helposti petettyjä naisia, mutta he käsittivät heti koko kamalan totuuden. Ja sisaren huudahtaessa tuskasta, tahtoi vanhus heittäytyä polvilleen poikansa eteen, rukoillakseen, että hän antaisi anteeksi äidilleen, joka oli syössyt hänet turmioon.

Mutta poika vastasi, tuskasta väristen:

»Oi, äiti, teillähän on minut, älä pelkää mitään, teillähän on minut!»

Ja he itkivät yhdessä syvimmästä, tuskaisimmasta sydämensurusta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KORKOKEINOTTELUA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE