Punainen kukka y. m. kertomuksia
Date: 2026-05-03T00:00:00+00:00
Keywords: Russian fiction -- Translations into Finnish; Short stories; Russian -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Punainen kukka y. m. kertomuksia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Punainen kukka y. m. kertomuksia

Author: V. M. Garshin

Translator: Martti Wuori

Release date: May 3, 2026 [eBook #78592]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1911

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78592

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PUNAINEN KUKKA Y. M. KERTOMUKSIA ***

PUNAINEN KUKKA
y.m. kertomuksia

Kirj.

Vsevolod Garshin

Venäjän kielestä suomentanut

Martti Wuori

Kirjallisia pikkuhelmiä XXXXIV

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1911.

SISÄLLYS:

Vsevolod Garshin

Punainen kukka.
Neljä päivää.
Yö.
Varoitusmerkki.
Tarina ylpeästä Aggeista.

VSEVOLOD GARSHIN.

Kun Pietarissa levisi tieto, että Vsevolod Garshin maaliskuun 24 päivänä v. 1888 oli kuollut sen johdosta, että hän saman kuun 19 p. mielipuolisuuden kohtauksessa oli heittäytynyt asuntonsa porraslavalta alas portaiden väliseen aukkoon, niin tämä surusanoma otettiin Venäjällä vastaan mitä haikeimmilla säälin ja kaipauksen tunteilla. Sillä vaikka Garshin kuollessaan olikin vasta kolmenkymmenen kolmen vuoden vanha (hän oli syntynyt Jekaterinoslavin kuvernementissä 2 p. helmikuuta v. 1855) ja vaikka hänen tuotteliaisuutensa, häntä aika ajoin rasittavan sielun taudin takia, olikin jotenkin niukka, niin oli kuitenkin tämä "kieltämätön, omaperäinen kirjailijakyky", jolla lausunnolla Turgenjev kunnioitti nuorta kirjailijaa jo hänen ensimäisen "Neljä päivää" nimisen kuvauksensa ilmestyttyä, ehtinyt herättää niin suurta huomiota, että uskottiin Venäjän saaneen hänestä uuden Dostojevskin, — tietysti, ei kirjalliseen suuntaan, vaan kyvyn laatuun nähden. Paitse Turgenjevia, oli Leo Tolstoillakin, jonka kouluun Garshin, varsinkin sotakertomuksissaan, kuuluu, hänestä suuria toiveita, ja ell'ei Garshinin aikaista kuolemaa olisi väliin tullut, niin näyttää siltä kuin olisi toteutunut Turgenjevin ennustus Venäjän nuorempien kaunokirjailijain suhteen, että "Garshinista yksinään ehkä jotakin tulee". Sillä eipä näistä yksikään näy tähän saakka vielä saaneen Garshinin laajalle levinnyttä kirjailijanimeä syrjäytetyksi.

Kirjailijatoimessaan ei Garshin ehtinyt ulommaksi kertomusten tahi, oikeammin sanoen, kuvausten ja usein hyvin lyhyeidenkin kuvausten ahtaita rajoja. Mutta jotakin omituista, samalla tuskallista ja viehättävää, niissä joka ainoassa on, mikä lukijata kerrassaan ihastuttaa. Tekijän synnynnäinen alakuloisuus on antanut niille niiden synkän värityksen ja ne aatteet, joita hän palveli, syvällisen, siveellisen vaikutuksen.

Eikä ole iso Garshinin jättämä puhtaasti kaunokirjallinen perintökään. Niissä kolmessa pienenlaisessa kirjassa, joihin kaikki hänen teoksensa "kertomusten" nimellä ovat kootut, on näitä kaikkiaan kahdeksantoista kappaletta. Kolmannessa, 1889 vuoden lopulla ilmestyneessä kirjassa on, paitsi A. Skabitshevskin kirjoittamaa, pääasiallisesti Garshin autobiografiaan ja hänen kirjeisiinsä perustuvaa tekijän elämäkertaa, joka täyttää melkein puolen kirjaa, neljä, ennen ainoastaan sanomalehdistössä painettuina ollutta, pikku kertomusta, kuvaus Ajaslarin tappelusta, johon Garshin itse otti osaa ja jossa häntä ammuttiin jalkaan, "kirjeitä Pietarista", taidearvostelua koskevia kirjoituksia ynnä kolme aivan lyhyttä runopätkää.

PUNAINEN KUKKA.

I.

"Hänen Keisarillisen Majesteettinsa Pietari I:sen nimessä julistan pidettäväksi tarkastusta tässä hullujenhuoneessa!"

Nämät sanat lausuttiin kovalla, kimakalla, heleällä äänellä. Sairaalan kirjuri, joka mustetäplillä tahratun pöydän ääressä kirjoitti sairaan nimen suureen repaleiseen kirjaan, ei voinut pidättää nauruansa. Mutta ne molemmat nuoret miehet, jotka sairasta sinne saattoivat, eivät nauraneet: he tuskin pysyivät jaloillaan, oltuaan kaksi vuorokautta makaamatta tuon mielipuolen seurassa, jonka he vastikään olivat rautatietä myöten sinne tuoneet. Viimeisen edellisellä pysäkillä oli raivo käynyt pahemmaksi; jostakin olivat he saaneet hullujen paidan ja, kutsuttuaan konduktöörin ja santarmin avuksi, pukeneet sen sairaan päälle. Siten olivat he saaneet hänen tuoduiksi kaupunkiin sekä sairaalaan.

Hän oli hirvittävä. Paitsi hulluuden kohtauksessa repaleiksi repimäänsä harmaata pukua, ympäröi hänen runkoansa karkea takki; pitkät hihat puristivat hänen kätensä ristiin rinnan päälle ja olivat sidotut solmuun selän taakse. Tuliset, tuijottavat silmät (hän ei ollut maannut kymmeneen vuorokauteen) hehkuivat liikkumattomasta loisteesta; suonenvedon värähdys, tempoi alahuulta; takkuiset kiharat hiukset valuivat harjana hänen otsallensa; nopein, raskain askelin astuskeli hän nurkasta nurkkaan, tutkivasti katsellen vanhoja kaappeja papereineen ja vahavaatteella peitettyjä tuoleja sekä väliin silmäillen saattomiehiäänkin.

— Viekää hänet osastoon. Oikealle.

— Minä tiedän, minä tiedän. Viime vuonna olin jo kanssanne täällä. Me tarkastimme sairaalaa. Minä tiedän kaikki, ja minua on vaikea pettää, — sanoi sairas.

Hän kääntyi ovelle päin. Vartija aukaisi sen hänelle; astuen yhtä nopein, raskain ja varmoin askelin sekä mielipuolinen pää hyvin pystyssä, lähti hän ulos huoneesta ja melkein juosten meni hän oikealle mieliviallisten osastoon. Saattajat ehtivät tuskin seurata häntä.

— Soita. Minä en voi. Te sidoitte käteni.

Ovenvartija aukaisi oven ja he astuivat sisään sairaalaan.

Tämä oli iso, vanhaan ruunun malliin rakennettu kivikartano. Kaksi suurta salia, joista toinen — ruokahuone, toinen — yhteinen asunto rauhallisia sairaita varten, leveä läpikäytävä, varustettu lasiovella, joka vei kukkaistarhaan, sekä parikymmentä eri huonetta, joissa sairaat asuivat, täyttivät alakerran; siellä oli myöskin kaksi pimeää suojaa, toinen verhottu sisältä patjoilla, toinen laudoilla, joihin raivoisat pantiin, ja äärettömän suuri, kupukattoinen, synkkä huone — kylpyhuone. Yläkerrassa olivat naiset. Sekavaa, ulvomisien ja vaikeroimisien keskeyttämää hälinää kuului sieltä. Sairaala oli rakennettu kahdeksallekymmenelle hengelle, mutta koska se oli yksinään muutamia lähikuvernementteja varten, niin pidettiin siinä aina 300:taan henkeen saakka. Pikkuruisissa kopeissa oli vuoteita nelin, viisin; talviseen aikaan, kun sairaita ei laskettu puutarhaan ja kun kaikki ristikoilla varustetut ikkunat olivat kokonaan kiinni, oli sairaalassa sietämättömän raskas olla.

Uusi sairas vietiin huoneeseen, jossa kylpyammeet olivat. Terveeseenkin ihmiseen saattoi se tehdä tukalan vaikutuksen, saatikka sitte sairaaseen, kiihtyneeseen mielikuvitukseen. Se oli, niinkuin sanottu, suuri, kupukattoinen huone, jonka lattia oli tahmea kivilattia ja jota valaisi yksi ainoa, nurkkaan tehty ikkuna; seinät ja kuvut olivat tumman punaisiksi maalatut; liasta mustuneeseen lattiaan ja sen tasalle oli tehty kaksi kivistä ammetta, aivan kuin kaksi pitkulaista, vedellä täytettyä hautaa. Suunnattoman suuri vaskiuuni silinterinmuotoisine vedenlämmityskattiloineen ja monine vaskisille torvineen ja hanoineen täytti ikkunan vastakkaisen nurkan; kaikella oli sairaalle mielelle tavattoman kamala ja haaveenomainen luonne, ja ammeiden hoitaja, muuan lihava, aina vaitioleva Vähä-venäläinen, lisäsi synkällä näöllään vielä tätä vaikutusta.

Ja kun sairas tuotiin tähän hirveään huoneeseen kylpemään ja, sairaalan ylilääkärin parannustavan mukaan, hänen niskaansa oli pantava iso laastari, niin joutui hän raivoon ja vimmaan. Perättömiä ajatuksia, toinen toistaan eriskummallisempia, alkoi pyöriä hänen päässänsä. Mitä tämä on? Kidutustako? Salainen rankaisupaikka ehkä, jossa hänen vihollisensa olivat päättäneet tehdä lopun hänestä? Kenties itse helvetti? Hänelle tuli vihdoin mieleen, että se oli jotakin kidutusta. Hän riisuttiin, huolimatta hänen hurjasta vastustelemisestansa. Sairaudesta lisääntyneellä voimalla riuhtaisihe hän helposti irti muutamien vartijain käsistä, niin että he kaatuivat maahan; vihdoin sai neljä miestä hänen kumoon ja, tartuttuaan häntä käsistä ja jaloista, laskivat hänen lämpimään ammeeseen. Se näytti hänestä kiehuvalta vedeltä, ja hullussa päässä vilahti johdoton, katkonainen ajatus, että se oli kiehuvalla vedellä ja kuumalla raudalla toimitettava kidutus. Vedestä läkähtyen ja suonenvedontapaisesti taistellen käsillään ja jaloillaan, joita vartijat lujasti kiinnipitelivät, karjui hän, tukehtuen, johdottomia puheita, joita itse kuulematta, on mahdotonta kuvitellakaan mielessään. Siinä oli sekä rukouksia että kirouksia. Hän huusi, siksikuin hänen voimansa uupuivat ja lopuksi lausui hän hiljaa, katkerasti itkien, lauseen, joka ei ollut missään yhteydessä hänen edellisten sanojensa kanssa:

— Pyhä Yrjö-marttiira! Sinun käsiisi annan minä ruumiini. Vaan en henkeäni, oi, en!…

Vartijat pitelivät häntä yhä, vaikka hän jo oli rauhoittunutkin. Lämmin kylpy ja pään päälle pantu jäitä sisältävä rakko tekivät vaikutuksensa. Mutta kun hän, melkein tunnottomana, otettiin ylös vedestä ja asetettiin tuolille istumaan laastarin panemista varten hänen niskaansa, niin viimeiset voimat ja hurjat ajatukset jälleen puhkesivat ilmi.

— Miksi? Miksi!? huusi hän. — Minä en ole tahtonut pahaa kellekään. Miksi tappaa minut? O-o-o! Oi, Herra Jumala! Oi, te, ennen minua kidutetut, teitä rukoilen, pelastakaa…

Polttava kosketus niskaan sai hänen hurjasti taistelemaan. Palvelijat eivät voineet tulla toimeen hänen kanssaan, eivätkä tietäneet, mitä tehdä. — Eihän sille mitään voi, — sanoi tätä tekoa johtanut sotamies. — Pitää pyyhkiä.

Nämä tavalliset sanat saivat sairaan vapisemaan. Pyyhkiä!… Mitä pyyhkiä? Ketä pyyhkiä? Minua!— ajatteli hän ja peitti kuoleman kauhusta silmänsä. Sotamies tarttui karkeaan pyyheliinaan molemmista päistä ja hieroi sillä, kovasti painaen niskaa, jota tehden hän repäisi irti laastarin ja päällimäisen ihon, niin että siihen tuli avonainen, punainen hieroma. Kipu tästä, joka tyynelle ja terveellekin ihmiselle olisi ollut sietämätön, tuntui sairaasta kaikkein viimeiseltä. Hän tempaisihe hurjasti koko vartalollaan, riuhtaisihe irti vartijani käsistä ja hänen alaston ruumiinsa romahti lattian paasille. Hän tahtoi huutaa, vaan ei voinut. Hän vietiin tunnottomana vuoteeseen ja kohta vaipui hän pitkään, sikeään ja kuoleman tapaiseen uneen.

II.

Hän tointui yöllä. Kaikki oli hiljaa; suuresta viereisestä suojasta kuului makaavien sairaiden hengitys. Jossakin kaukana puheli kummallisella, yksitoikkoisella äänellä itseksensä muuan sairas, joka oli yöksi pantu pimeään huoneeseen, ja ylhäällä, naisosastossa, lauloi käheä kontra-altto jotakin villiä laulua. Sairas kuunteli näitä säveleitä. Hän tunsi kaikissa jäsenissään hirveätä väsymystä ja voimattomuutta; hänen kaulaansa pakoitti kovasti.

— Missä minä olen? Mikä minun on? tuli hän ajatelleeksi. Ja yht'äkkiä muistui hänelle tavattoman selvään mieleen viimeinen kuukausi hänen elämätänsä ja hän ymmärsi olevansa sairas sekä mitä sairasti. Jono eriskummallisia ajatuksia, sanoja ja tekoja muistui hänen mieleensä, saaden koko hänen ruumiinsa värähtelemään. — Mutta sehän on lopussa, Jumalan kiitos, se on lopussa! kuiskasi hän ja nukkui jälleen.

Avonainen, rautaristikolla varustettu ikkuna oli pienelle umpikadulle päin, joka oli korkeiden rakennusten ja kiviaitauksen välissä; tällä kadulla ei kukaan koskaan käynyt ja se oli kasvanut täyteen jonkinlaisia pensaita ja syreenejä, jotka uhkeasti kukkivat siihen vuoden aikaan… Pensaiden takaa, aivan ikkunain vastassa, häämöitti korkea aitaus; sen takaa taas näkyivät suuren puutarhan puiden latvat, joita, niiden läpi pilkoittaen, valaisi kuu. Oikealla kohosi sairaalan valkoinen rakennus, jonka ristikkoikkunoista näkyi valoa; vasemmalla oli ruumishuoneen valkoinen, kuun valaisema umpiseinä. Kuu paistoi ikkunan ristikon läpi huoneen lattialle, valaisten osan vuodetta ja sairaan väsyneitä, kalpeita kasvoja, joiden silmät olivat ummessa: nyt ei hänessä ollut mitään mielipuolista. Olipa vain uupuneen sikeää, raskasta unta, ilman unennäköjä, ilman vähintäkään liikahdusta, melkeinpä ilman hengitystäkin. Muutamaksi silmänräpäykseksi heräsi hän täydessä tajussaan, aivan kuin terveenä, vaan noustakseen sitte aamulla jälleen vuoteestansa entisenä mielipuolena.

III.

— Kuinka te jaksatte? kysyi tohtori häneltä seuraavana päivänä.

Sairas, joka vast'ikään oli herännyt, makasi vielä peitteen alla.

— Mainiosti! vastasi hän, hypähtäen ylös, pannen tohvelit jalkaansa ja tarttuen aamutakkiinsa. — Oivallisesti! Yksi vain ei ole hyvä; kas tässä!

Hän näytti niskaansa.

— Minä en voi kivutta kääntää kaulaani. Mutta ei se mitään tee. Kaikki on hyvin, jos vain sen ymmärtää; ja minä kyllä ymmärrän.

— Tiedättekö, missä olette?

— Tietysti, tohtori! Olen hullujen huoneessa. Mutta jos sen vain ymmärtää, niin on se aivan yhden tekevä. Aivan yhden tekevä.

Tohtori katseli häntä terävästi silmiin. Hänen kauniit, hyvin hoidetut kasvonsa somasti kammattuine kullahtavine partoineen ja levollisine sinisine silmineen, jotka katselivat kultasankaisten silmälasien läpi, olivat liikkumattomat ja läpitunkemattomat. Hän tarkasteli.

— Miksi noin terävästi katselette minua? Te ette näe, mitä minun sielussani on, — jatkoi sairas — vaan minä näen selvästi teidän sieluunne! Miksi teette te pahaa? Miksi olette te koonneet tämän joukon onnettomia ja pidätte heitä täällä? Minulle on yhdentekevä: minä ymmärrän kaikki ja olen levollinen; mutta he? Miksi nämä kiusaukset? Ihmisestä, joka on saavuttanut sen, että hänen sielussansa on suuri ajatus, yhteinen ajatus, — hänestä on yhden tekevä, missä asuu, mitä tuntee. Vieläpä elää tahi olla elämättä… Eikö niin?

— Hyvin mahdollista, vastasi tohtori, istuutuen tuolille huoneen nurkkaan, nähdäkseen sairasta, joka nopeasti käveli nurkasta nurkkaan, kopisuttaen suuria, hevosennahkaisia tohveleitaan ja liehutellen punajuovikkaan, isokukkaisen pumpulisen kauhtanansa liepeitä. Tohtorin seurassa oleva välskäri ja sairaalan päällysmies seisoivat edelleen asennossa oven edessä.

— Ja minullakin se on! huudahti sairas. — Ja kun minä sen löysin, tunsin itseni uudesta syntyneeksi. Tunteet teroittuivat, aivot työskentelee enemmän kuin konsanaan. Mitä ennen saavutti pitkällä jonolla päätelmiä ja arveluja, sen tunnen nyt intuitiivisesti. Minä olen todellisuudessa saavuttanut sen, mihin filosofia on pyrkinyt. Minä elän itsessäni suuria aatteita siitä, että avaruus ja aika vain — ovat kuvitelmia. Minä elän ilman avaruutta, kaikkialla tahi en missään, kuinka tahdotte. Ja sen tähden on minusta yhdentekevä, pidättekö minua täällä vaiko laskette vapaaksi, olenko vapaa vaiko sidottu. Minä olen huomannut, että täällä on vielä muutamia muitakin samallaisia. Mutta muusta joukosta on sellainen olettamus hirveä. Miksi ette päästä heitä vapaiksi? Kuka tarvitsee…

— Te sanoitte, — keskeytti tohtori, — että elätte ulkopuolella aikaa ja avaruutta. Vaan täytyneehän myöntää, että me nyt olemme tässä huoneessa ja että nyt on — tohtori otti kellon esille — puoli yksitoista 6 päivä toukokuuta vuonna 18—. Mitäs te siitä arvelette?

— En mitään. Minusta on yhdentekevä, missä ja milloin olin ja elin. Jos se minusta on yhdentekevä, niin eikö se merkitse, että minä olen kaikkialla ja aina?

Tohtori naurahti.

— Omituista logiikkaa, — sanoi hän, nousten ylös. — Kentiesi olette oikeassa. Näkemiin asti. Ettekö tahdo sikaria?

— Kiitos. — Hän seisattui, otti sikarin ja puraisi hermoisasti poikki sen pään. — Tämä auttaa ajattelemaan, — sanoi hän. — Se on maailma, pienoismaailma. Toisessa päässä alkaalit, toisessa hapet… Semmoinen on maailmankin tasapaino, jossa vastakkaiset alkeet neutraliseeraantuvat. Hyvästi, tohtori!

Tohtori lähti etemmä. Suurin osa sairaita odotti häntä, seisoen asennossa vuoteensa vieressä. Ei mikään päällikkyys nauti sellaista kunnioitusta alemmiltaan, kuin mieliviallisten lääkäri sairailtaan.

Jäätyään yksin, jatkoi sairas kulkuaan nurkasta nurkkaan. Hänelle tuotiin teetä; istumatta tyhjensi hän kahdessa siemauksessa suuren lasin ja melkein silmänräpäyksessä söi hän ison palan valkoista leipää. Sitte lähti hän ulos huoneesta ja kulki, pysähtymättä, muutaman tunnin ajan nopein ja raskain askelin rakennuksen päästä päähän. Oli sateinen päivä ja sairaita ei päästetty ulos. Kun välskäri tuli etsimään uutta sairasta, niin näytettiin hänet käytävän päähän; sairas seisoi siellä, kasvot kiinni puutarhaan vievän oven lasissa, ja katsoa tuijotti kukkalavaan. Hänen huomionsa oli kääntänyt puoleensa tavattoman heleän punainen kukka, muuan unikukan laji.

— Tulkaa punnittavaksi, — sanoi välskäri, koskettaen häntä olkapäähän. Ja kun sairas kääntyi kasvoin häneen päin, niin oli välskäri vähällä horjahtaa pelästyksestä: niin paljon villiä häijyyttä ja vihaa hehkui noissa mielipuolen silmissä. Mutta nähtyään välskärin, muutti sairas oitis kasvojensa ilmeen ja seurasi häntä tottelevaisesti, sanomatta sanaakaan sekä ikäänkuin syviin mietteisiin vajonneena. He tulivat tohtorin huoneeseen: sairas kävi itse suuren kymmenysvaa'an päälle; punnittuaan hänen, merkitsi välskäri kirjaan vastapäätä sairaan nimeä 109 naulaa. Seuraavana päivänä oli 107, sitä seuraavana 106.

— Jos näin käypi edelleenkin, niin ei hän elossa pysy, — sanoi tohtori ja käski ruokkia häntä niin hyvin kuin suinkin.

Mutta huolimatta tästä ja sairaan tavattomasta ruokahalusta, laihtui hän päivä päivältä ja välskäri kirjoitti kirjaan joka päivä yhä pienemmän naulaluvun. Sairas ei maannut melkein ollenkaan ja vietti kaiket päivät alituisessa liikkeessä.

IV.

Hän tiesi olevansa hullujen huoneessa; tiesipä olevansa sairaskin. Samoin kuin ensimäisenäkin yönä, heräsi hän toisinaan keskellä hiljaisuutta koko päivän kestäneen rajun liikkeellä-olon jälkeen, tuntien kolotusta kaikissa jäsenissään ja hirveätä painoa päässänsä, mutta täydessä tajunnassaan. Kentiesi vaikutelmien poissaolo yön hiljaisuudessa ja hämärässä, kentiesi vasta heränneen ihmisen aivojen heikko työkyky tekivät sen, että hän sellaisina hetkinä selvään käsitti tilansa ja oli ikäänkuin terve. Mutta tuli päivä; valon ja elämän heräämisen ohessa sairaalassa, valtasivat vaikutelmat hänen jälleen; sairaat aivot eivät jaksaneet niitä kestää ja hän oli hullu uudelleen. Hänen tilansa oli kummallista säännöllisten johdelmien ja mahdottomuuksien sekamelskaa. Hän käsitti, että hänen ympärillään oli kaikki sairaita, mutta samalla näki hän jokaisessa heistä jonkun salassa piilevän tahi kätketyn henkilön, jonka hän tunsi ennen tahi josta hän oli lukenut tahi kuullut. Sairaala oli täynnä kaikkien aikojen ja kaikkien maiden ihmisiä. Siellä oli sekä eläviä että kuolleita. Siellä oli sekä kuuluisia että maailman mahtavia ja sotilaita, viimeisessä sodassa kuolleita ja heränneitä. Hän luuli olevansa jossakin lumotussa taikapiirissä, joka oli itseensä koonnut maan kaiken voiman ja pöyhkeässä innostuksessa piti hän itsensä tämän seuran keskuksena. Kaikki nuo hänen sairaalatoverinsa olivat tulleet sinne toimittaakseen teon, joka hämärästi näytti hänestä jättiläisyritykseltä ja tarkoitti kaiken pahan hävittämistä maan päältä. Hän ei tietänyt, kuinka se oli tapahtuva, mutta hän tunsi itsessään kylliksi voimia sen toteuttamiseksi. Hän osasi lukea toisten ihmisten ajatuksia; näki esineistä koko heidän historiansa; sairaalan puutarhassa kasvavat suuret jalavat kertoivat hänelle kokonaisia tarinoita menneistä ajoista; tämän todellakin jo hyvin kauvan sitte rakennetun kartanon piti hän Pietari Suuren rakentamana ja oli vakuutettu, että keisari asui siellä Pultavan tappelun aikana. Hän luki sen seinistä, rappeumista, tiilien ja kaakelien palasista, jotka hän löysi puutarhasta; kartanon ja puutarhan koko historia oli niissä kirjoitettu. Ruumishuoneen pieni rakennus oli hänen mielestänsä täynnä kymmeniä, satoja jo ammoin aikoja kuolleita ihmisiä, ja hän katsoi tarkasti siihen ikkunaan, joka oli puutarhan nurkkaan päin, nähden valon epätasaisessa heijastuksessa vanhoista taivaankaaren värisistä, likaisista laseista tuttuja kasvoja, jotka hän oli nähnyt jolloin kulloin elämässään tahi valokuvissa.

Sillä välin tuli kirkas, hyvä ilma; sairaat olivat päivät pitkään ulkona puutarhassa. Heidän puolensa puutarhaa, vaikka olikin pieni ja kasvoi tiheästi puita, oli joka paikassa, missä vain oli mahdollista, istutettu täyteen kukkia. Johtaja pakoitti kaikkia vähänkin työhön kykeneviä tekemään siellä työtä; kaiket päivät lakaisivat he käytäviä ja karistelivat niiden päälle hiekkaa, kitkivät ja kastelivat kukka- ja hedelmälavoja, jotka he itse olivat kaivaneet. Puutarhan nurkka oli kasvanut täyteen tiheitä kirsimarjapensaita; pitkin tarhaa ulottui jalavakuja, sen keskelle, pienelle keinotekoiselle törmälle, oli sijoitettu puutarhan kaikkein kauniin kukkaslava; heleitä kukkia kasvoi pitkin ylimmän kerroksen laitaa ja sen keskellä koreili suuri, harvinainen, keltainen, punatäpläinen georgiini. Se oli koko tarhan keskuksena, hallitsi sitä ja huomata saattoi, että monet sairaat antoivat sille jonkinlaisen salaperäisen merkityksen. Uudesta sairaasta näytti se myöskin joltakin tavattomalta, joltakin puutarhan ja sen kartanon palladiumilta. Kaikki tienvarret olivat samoin sairaiden istuttamat. Siinä oli jos jonkinlaisia kukkia, joita tapaa vähävenäläisissä puutarhoissa. Siinä kasvoi, likellä rappusia, kolme omituista unikukan lajia, ne olivat tavallisia paljon pienemmät ja erosivat muista erittäin heleän punaisen värinsä kautta. Nämä kukat ne hämmästyttivätkin sairasta, kun hän ensimäisenä päivänä tulonsa jälkeen sairaalaan, katseli puutarhaan lasioven läpi.

Mentyään ensi kerran puutarhaan, katseli hän, laskeutumatta rappusien astimilta, ennen kaikkia näitä heleitä kukkasia. Niitä oli kaikkiaan vain kaksi; sattumalta kasvoivat ne erillään toisistaan ja kitkemättömällä paikalla, niin että ne olivat tiheän heinikon ympäröimät.

Sairaat tulivat toinen toisensa perästä ulos ovesta, jonka luona vartija seisoi ja antoi kullekin heistä paksun, valkoisen, pumpulilangoista kudotun päähineen, jossa oli punainen risti otsassa. Nämä päähineet olivat olleet sodassa ja olivat ostetut huutokaupassa. Mutta sairas antoi tietysti tälle punaiselle ristille eritysen, salaperäisen merkityksen. Hän otti päähineen päästänsä ja katseli ristiä, sitte unikukan kukkasta. Kukkaset olivat heleämmät.

— Se voittaa, — sanoi sairas — mutta katsotaanhan.

Ja hän laskeutui alas portailta. Vilkaistuaan ympärilleen ja näkemättä vartijaa, joka seisoi hänen takanaan, astui hän lavalle ja kurotti kätensä kukkaseen päin, mutta ei kuitenkaan taittanut sitä. Hän tunsi poltetta ja pistosta kurottamassaan kädessä sekä sitte koko ruumiissaankin, ikäänkuin joku kova, hänelle tuntemattoman voiman survaus olisi lähtenyt punaisista terälehdistä ja tunkeutunut hänen ruumiiseensa. Hän meni lähemmäksi ja ojensi kätensä aivan kukkaan kiinni, mutta kukka, niinkuin hänestä näytti, puolustihe, laskemalla itsestään myrkyllistä, kuolemaa tuottavaa hengitystä. Hänen päätänsä alkoi pyörryttää; hän teki viimeisen hurjan ponnistuksen ja tarttui jo kukan varteen, kun raskas käsi yht'äkkiä laskeutui hänen olallensa. Se oli vartija, joka tarttui häneen.

— Ei saa taittaa, — sanoi vanha Vähävenäläinen. — Äläkä astu kukkaslavalle. Teitä on täällä hulluja paljon; jos jokainen taittaa kukkasen, niin jääpi koko puutarha tyhjäksi, — sanoi ukko vakuuttavasti, pitäen sairasta kiinni olkapäästä.

Sairas katseli häntä kasvoihin, irroitti ääneti itsensä hänen käsistänsä ja lähti kovassa mielenliikutuksessa kulkemaan käytävää pitkin. — Voi, onnettomia! ajatteli hän. —Te ette näe, te olette niin sokaistut, että puolustatte häntä. Maksoi, mitä maksoi, mutta minä teen lopun hänestä. Ellei tänään, niin huomenna koettelemme voimiamme. Ja jos minä hukun, niin eikö se ole yhdentekevä.

Hän käveli puutarhassa iltaan saakka, tehden tuttavuutta ja pitäen kummallisia puheita, joissa jokainen kanssapuhuja vain kuuli vastauksia omille, hulluille ajatuksillensa, jotka ilmestyivät johdottomissa, salaperäisissä sanoissa. Sairas käveli milloin toisen, milloin toisen toverin kanssa ja tuli ennen päivän loppua yhä enemmän vakuutetuksi, että "kaikki oli valmista", niinkuin hän itsellensä sanoi. Kohta, kohta hajoavat rautaristikot, kaikki nämä vangit pääsevät täältä ja kiitävät joka haaralle maailmaa ja koko maailma vävähtää, heittää päähänsä vanhan verhonsa ja ilmestyy uudessa, ihmeellisessä kauneudessa. Hän melkein unhoitti kukan, mutta mennessään pois puutarhasta ja noustessaan portaille, näki hän jälleen tiheässä, pimenneessä sekä jo kasteella peittyvässä ruohossa aivan kuin kaksi punaista kekälettä. Silloin sairas jättäytyi muista jäljelle ja, asettuen vartijan taakse, odotti sopivaa tilaisuutta. Kukaan ei nähnyt, kuinka hän hyppäsi lavan yli, sieppasi kukan ja kätki sen sukkelaan rinnallensa paidan alle. Kun tuoreet, kasteiset lehdet koskettivat hänen ruumiiseensa tuli hän kalman kalpeaksi ja siiristi kauhistuen silmänsä selko selälleen. Kylmä hiki nousi hänen otsallensa.

Lamput sytytettiin sairaalassa; illallista odottaessaan heittäytyi suuri osa sairaita vuoteesensa, paitsi muutamia levottomia, jotka kiireesti astuskelivat pitkin käytäviä ja saleja. Sairas oli kukkineen niiden joukossa. Hän käveli, puristaen suonenvedontapaisesti kätensä ristiin rintansa päälle; hän ikäänkuin tahtoi pusertaa, musertaa siihen kätkemänsä kukan. Muiden vastaantullessa väistyi hän heistä kauas syrjään, peläten vaatteensa liepeelläkin koskettaa heihin. — Älkää tulko lähelle! Älkää tulko lähelle! huusi hän. Mutta sairaalassa välitti harva sellaisista huudoista. Ja hän astui yhä sukkelammin, otti yhä suurempia askeleita, käveli tunnin, pari, omituisen rajusti.

— Minä väsytän sinun. Minä tukahdutan sinun! lausui hän kolkosti ja vihaisesti. Toisinaan hän kiristi hampaitansakin.

Ruokasalissa annettiin illallinen esille. Suurille pöydille, jotka olivat ilman pöytäliinoja, pantiin muutamia maalattuja ja kulloitettuja puuvateja vetelän vellin kanssa; sairaat istuivat penkille; heille annettiin kullekin palanen mustaa leipää. Puisilla lusikoilla söivät he kahdeksan henkeä kustakin vadista. Muutamat, jotka saivat parempaa ruokaa, söivät erittäin. Ahmittuaan nopeasti annoksensa, jonka vartija toi sairaallemme hänen huoneeseensa, ei tämä siihen tyytynyt, vaan lähti yhteiseen ruokasaliin.

— Antakaa minun istua täällä, — sanoi hän johtajalle.

— Ettekös te ole syönyt illallista? kysyi johtaja, valellen lisäannoksia vateihin.

— Minun on kovin nälkä. Ja minun täytyy hyvin vahvistaa itseni. Ruoassa on koko olemiseni: tiedättehän, etten makaa lainkaan.

-— Syökää, hyvä mies, terveydeksenne. Taras, annahan lusikka ja leipää.

Hän istuutui erään vadin ääreen ja söi vielä äärettömän paljon velliä.

— No, jo riittää, jo riittää — sanoi johtaja vihdoin, kun kaikki herkesivät syömästä, vaan sairaamme jäi istumaan vatinsa ääreen, ottaen siitä toisella kädellään velliä, toisella pidellen lujasti rintaansa. — Syötte liiaksi.

— Oi, jospa tietäisitte, kuinka paljon tarvitsen voimia, kuinka paljon voimia! Hyvästi, Nikolai Nikolajevitsh, sanoi sairas, nousten ylös pöydästä ja kovasti puristaen johtajan kättä. — Hyvästi!

— Minnekäs nyt? kysyi johtaja hymyillen.

— Minäkö? En minnekään. Mutta ehkä huomenna näemme toisemme. Kiitän teitä hyvyydestänne.

Ja hän puristi vielä kerran kovasti johtajan kättä. Hänen äänensä vapisi, silmiin kiertyi kyyneleitä. — Rauhoittukaa, hyvä mies, rauhoittukaa, — vastasi johtaja. — Miksi näin synkkiä ajatuksia. Menkää maata ja nukkukaa hyvin. Teidän tulee enemmän maata; jos tulette hyvin makaamaan, niin kyllä kohta parannutte.

Sairas itki ääneen. Johtaja kääntyi vartijain puoleen ja käski heidän pikemmin korjaamaan pois ruo'an. Puolen tunnin kuluttua kaikki sairaalassa jo makasivat, paitsi yhtä ainoata henkeä, joka riisuutumatta loikoi vuoteellaan nurkkahuoneessa. Hän värisi kuin horkassa ja puristi suonenvedontapaisesti rintaansa, joka, niinkuin hän luuli, oli täynnä sanomatonta kuoleman myrkkyä.

V.

Hän ei maannut koko yönä. Hän oli taittanut tuon kukan, sillä hän piti sen teon urotyönä, jonka hän oli velvollinen tekemään. Ensikerran katsellessaan lasioven läpi, käänsivät nuo punaiset lehdet hänen huomionsa puoleensa, ja hänestä näytti, että hän sillä hetkellä täydellisesti ymmärsi, mikä hänen tehtävänsä oli maan päällä. Tässä heleän punaisessa kukassa oli hänen mielestään maailman koko pahe. Hän tiesi, että unikukasta tehdään opiumia; kentiesi tämä ajatus, kasvaen äärettömiin, sai hänen luomaan siitä hirveän fantastillisen aaveen. Kukkanen toteutti itsessään hänen silmissänsä kaiken paheen; se imi itseensä kaiken viattomasti vuodatetun veren (sen tähden se olikin niin punainen), kaikki kyyneleet, ihmiskunnan koko sapen. Se oli salaperäinen, hirveä olento, Jumalan vastakohta, Ahriman, joka oli ottanut vaatimattoman ja viattoman muodon. Se oli siis katkaistava poikki ja tapettava. Mutta sekin oli vielä vähän, — ei pitänyt antaa sen kuollessaan vuodattaa kaikkea pahetta maailmaan. Senpätähden hän piiloittikin sen rinnallensa. Hän toivoi, että kukka huomiseksi kadottaa kaiken voimansa. Sen pahuus menee hänen rintaansa, hänen sydämeensä, ja siellä joko voitetaan tahi voittaa — ja silloin hän itse hukkuu, kuolee, mutta kuolee kunniallisena taistelijana ja ihmiskunnan ensimäisenä taistelijana, sillä tähän saakka ei kukaan ole uskaltanut yhdellä kertaa sotia kaikkea pahetta vastaan maailmassa.

— He eivät nähneet häntä. Vaan minä näin. Voinko minä jättää hänen elämään? Ennemmin kuolema.

Ja hän makasi, voipuen haaveenomaisessa, olemattomassa taistelussa, mutta voipuen kuitenkin. Aamulla tapasi välskäri hänen tuskin hengissä. Mutta siitä huolimatta sai herääminen jonkun ajan kuluttua voiton hänestä, hän hypähti ylös vuoteeltaan ja alkoi, niinkuin ennen, juosta pitkin sairaalaa, puhellen sairaiden kanssa sekä itsekseen ääneen ja johdottomimmin, kuin konsanaan. Häntä ei päästetty puutarhaan; nähden, että hänen painonsa väheni ja ettei hän vieläkään maannut, vaan käveli kävelemistään, käski tohtori ruiskuttaa ison annoksen morfiinia hänen ihonsa alle. Sairas ei vastustellut: onneksi sattuivat siihen aikaan hänen hullut ajatuksensa ikäänkuin yhteen tämän teon kanssa. Hän nukkui kohta: hurja liike lakkasi ja häntä alati seuraava, hänen epätasaisista askeleistansa syntyvä kova kaiku katosi korvista. Hän vaipui unheeseen ja taukosi ajattelemasta kaikkea, jopa toistakin kukkaa, joka vielä oli taitettava.

Hän taittoi sen kuitenkin kolmen päivän perästä, vartijaukon silmien edessä, joka ei ehtinyt estää häntä sitä tekemästä. Vartija kiirehti hänen jälkeensä. Kovasti, riemuisasti huutaen juoksi sairas sisään ja, syöksyen huoneeseensa, kätki kasvin rinnallensa.

— Miksi sinä kukkia revit? kysyi hänen jäljestänsä juossut vartija. Mutta sairas, joka jo makasi vuoteellaan tavallisessa asennossaan, kädet ristissä rinnan päällä, alkoi puhua sellaista lorua, että vartija ainoastaan ääneti otti hänen päästänsä kiireessä unhottamansa päähineen ja lähti pois. Ja haaveenomainen taistelu alkoi uudelleen. Sairas tunsi, että kukasta pitkinä, käärmeentapaisesti kiemurtelevina virtoina valui pahetta; ne kiersivät hänen, puristivat hänen jäseniänsä ja vuodattivat hänen ruumiiseensa hirveän myrkkynsä. Hän itki ja rukoili Jumalaa, sillä välin myöskin kiroten vihollistansa. Illemmalla kukka lakastui. Sairas tallasi jalkojensa alle mustuneen kukan, kokoili tähteet lattialta ja vei ne kylpyhuoneeseen. Heitettyään muodottoman kukkakimpaleen kivihiilillä kuumennettuun uuniin, katseli hän kauan, kuinka hänen vihollisensa kihisi, kiemuroitsi, ja lopuksi muuttui hienoksi, valkoiseksi tuhkakääryksi. Hän puhalsi ja kaikki katosi.

Seuraavana päivänä tuli sairas huonommaksi. Hirveän vaaleana, posket vajonneina sekä hehkuvat silmät syvään uponneina silmäonteloihin, jatkoi hän horjuen ja usein kompastuenkin hurjaa kävelyään ja puhui loppumatta.

— En tahtoisi turvautua väkivaltaan, — sanoi ylilääkäri apulaiselleen.

— Mutta tästä työstä on tehtävä loppu. Tänään painoi hän vain 93 naulaa. Jos näin jatkuu edelleenkin, niin hän kuolee parin päivän perästä.

Ylilääkäri mietti. — Morfiinia? Chloraalia? sanoi hän puoleksi kysyvästi.

— Eilen ei morfiini enää auttanut.

— Käskettekö sitomaan hänen? Muutoin epäilen, tokko hän jääpi eloon.

VI.

Ja sairas sidottiin. Hän makasi, hullun paitaan puettuna, vuoteellaan, lujasti sidottuna leveillä palttinaliuskareilla sängyn rautaisiin poikkipienoihin. Mutta hurjat liikkeet eivät tauonneet, vaan pikemmin lisääntyivät. Monta tuntia ponnisti hän voimiansa vapautuakseen kahleistaan. Kerran, kovasti tempaisemalla, sai hän vihdoin yhden siteen katkaistuksi, irroitti jalkansa ja pujottauduttuaan muiden alta, alkoi sidotuin käsin kävellä pitkin huonetta, villisti ja epäselvästi huudellen.

— Vieköön sun!… huusi sisään tullut vartija. — Piruko sua auttaa!
Miehet! Tulkaa joutuun, hän pääsi irti.

Ja kolmen hyökkäsivät he sairaan kimppuun. Alkoi kova ottelu, väsyttävä hyökkääville, tuskallinen itseänsä puolustavalle henkilölle, joka kadotti viimeisetkin voimansa. Vihdoin saivat he hänen kaadetuksi vuoteeseen ja hän sidottiin entistänsä kovemmin.

— Te ette käsitä, mitä teette! huusi sairas hengästyen. — Te hukutte itse! Minä näin kolmannen, vasta puhjenneen. Nyt hän jo on valmis. Antakaa minun lopettaa tekoni! Se pitää tappaa, tappaa, tappaa! Silloin on kaikki lopussa, kaikki pelastettu. Minä lähettäisin teidät, mutta ainoastaan minä voin tehdä sen. Te kuolisitte jo pelkästä kosketuksestakin.

— Olkaa vaiti, herra, vaiti! sanoi vartijaukko, jäätyään vahtimaan vuoteen luo.

Sairas vaikeni yhtäkkiä. Hän päätti pettää vartijan. Hänet pidettiin sidottuna koko päivän ja jätettiin yöksi samaan asemaan. Annettuaan hänelle illallista, teki vartija itselleen tilan hänen vuoteensa viereen ja pani maata. Kotvasen kuluttua makasi hän jo sikeää unta. Vaan sairas kävi työhönsä käsiksi.

Hän väänsi koko ruumiinsa tavataksensa vuoteen rautaista laitaa ja koskettaen siihen hullunpaitansa pitkään hihaan kätketyllä kätensä ranteella, alkoi hän sukkelaan ja kovasti hieroa hihaa rautaa vastaan. Muutaman ajan kuluttua paksu palttina repeytyi ja hän sai etusormensa irti. Nyt kävi työ nopeammin. Aivan uskomattomalla sukkeluudella ja notkeudella sai hän takaa solmun auki, johon hihansa oli sidottu, aukaisi paidan ja sen jälkeen kuunteli hän kauan vartijan kuorsaamista. Mutta ukko makasi sikeästi. Sairas riisui yltään paidan ja pääsi pois vuoteesta. Hän oli vapaa. Hän koetteli ovea: se oli sisältä lukossa ja avain oli luultavasti vartijan taskussa. Peläten herättää vartijan, ei hän uskaltanut etsiä hänen taskuistansa, vaan päätti mennä ulos huoneesta ikkunan kautta.

Oli tyyni, lämmin ja pimeä yö; ikkuna oli auki; tähdet tuikkivat tummalla taivaalla. Hän katseli niitä ja iloitsi siitä, että ne, niinkuin hänestä näytti, ymmärsivät ja säälivät häntä. Hän näki niiden lähettävän maahan äänettömiä, vilkkuvia säteitä ja hurja päättäväisyys kasvoi suuremmaksi. Rautaristikon paksu piena oli taivutettava, oli pujottauduttava kapeasta aukosta umpikadulle, joka oli täynnä pensaita, ja sieltä kiivettävä korkean kiviaidan yli. Siellä oli viimeinen taistelu taisteltava ja sitte — vaikka kuolema.

Hän koetti paljain käsin saada paksun rautapienan taivutetuksi, mutta se ei onnistunut. Silloin kiersi hän paitansa pitkistä hihoista nuoran, kiinnitti sen pienan kärkeen ja kävi koko ruumiillaan siihen riippumaan. Kovien ponnistusten jälkeen, jotka melkein veivät kaikki hänen voimansa, taipui piena ja ahdas aukko oli valmis. Hän pujottautui siitä, kutistaen olkapäänsä, kyynärpäänsä ja alastomat polvensa, hiipi pensaiden läpi ja seisattui seinän eteen. Kaikki oli hiljaa; yölamppujen valo valaisi heikosti suuren rakennuksen ikkunoita; niistä ei näkynyt ketään. Ei kukaan huomannut häntä; hänen vuoteensa ääressä vahtiva ukko makasi luultavasti sikeässä unessa. Tähdet tuikkivat ystävällisesti ja lähettivät säteitä aivan hänen sydämeensä asti.

— Minä tulen luoksenne, — kuiskasi hän katsellen taivasta.

Pudottuaan ensi koetuksessa alas, revityin kynsin, kädet ja polvet verissä, kävi hän etsimään mukavampaa paikkaa. Siellä, missä aita yhtyi ruumishuoneen seinään, oli pudonnut pois muutamia tiilejä. Sairas huomasi sen ja käytti sitä hyväksensä. Hän kapusi aidalle, tarttui toisella puolella kasvavan jalavan oksaan ja laskeutui hiljaa puuta myöten maahan.

Hän syöksyi tutulle paikalle rappusten luo. Kukka häämöitti siellä, terälehdet kiertyneinä, ja sen saattoi erottaa selvään kasteista ruohoa vastaan.

— Viimeinen! kuiskasi sairas. — Viimeinen! Tänään voitto tahi kuolema. Mutta se on minusta samantekevä. Odottakaa, — sanoi hän, katsellen taivasta: — minä tulen kohta luoksenne.

Hän katkaisi kukan, repeli sitä ja rutisti ja, pitäen sitä käsissään, palasi samaa tietä takaisin huoneeseensa. Ukko makasi. Jaksaen töin tuskin päästä vuoteensa luo, kaatua kellahti sairas siihen aivan tunnotonna.

Aamulla tavattiin hän kuolleena. Hänen kasvonsa olivat levolliset ja kirkkaat; niiden kuihtuneet piirteet, ohuet huulet ja syvään vajonneet, suljetut silmät ilmaisivat jotakin ylpeilevää onnea. Kun hän pantiin paarille, koetettiin auaista käsi ja ottaa pois punainen kukka. Mutta käsi oli kangistunut ja hän vei voittosaaliinsa kanssansa hautaan.

NELJÄ PÄIVÄÄ

Muistan, kuinka me juoksimme metsää myöten, kuinka kuulat vinkuivat, kuinka niiden taittamat oksat putosivat maahan, kuinka tunkeuduimme orapihlajapensaiden läpi. Laukaukset alkoivat taajeta. Metsänrinteessä näkyi jotakin punaista vilahtavan siellä täällä. Sidorov, nuori ensimäisen komppanian sotamies ("mitenkä hän on meidän ketjuumme joutunut?" tuikahti ajatus päässäni) lyykistyi yht'äkkiä maahan ja katsahti ääneti minuun suurilla pelästyneillä silmillään. Hänen suustansa vuoti verta. Niin, minä muistan sen hyvin. Muistan myöskin, kuinka melkein metsän rinteessä aivan, tiheässä pensaikossa näin… hänen. Hän oli iso, paksu turkkilainen, mutta minä juoksin suoraan häntä kohti, vaikka olin heikko ja laiha. Jokin pamahti, jotakin, niinkuin minusta näytti, äärettömän suurta lensi ohitseni; korvissa alkoi soida. "Hän ampui minuun", ajattelin minä. Ja kauhusta kiljahtaen painautui hän selin tiheään orapihlajapensaaseen. Olisi voinut kiertää pensaan ympäri, mutta pelosta ei hän muistanut mitään, vaan ryömi pisteleviä oksia vastaan. Yhdellä iskulla löin pyssyn hänen kädestään, toisella survaisin jonnekin pistimeni. Kuului jotakin mölähdyksen tahi voihkauksen tapaista. Sitte juoksin eteenpäin. Meidän miehet huusivat: huraa! kaatuen, ampuen. Muistan, että minäkin ammuin muutamia laukauksia tultuani jo ulos metsästä kedolle. Yht'äkkiä kaikui "huraa!" kovemmin ja kaikki lähdimme samalla kertaa liikkeelle eteenpäin. Se on, emme me, vaan meidän miehemme, sillä minä jäin. Minusta se näytti omituiselta. Vielä omituisempaa oli se, että kaikki yht'äkkiä katosi; kaikki huudot ja laukaukset vaikenivat. En kuullut mitään, näin vain jotakin sinistä; se oli varmaan taivas. Sitte sekin hävisi.

* * * * *

En ole koskaan ollut niin omituisessa tilassa. Tuntuu kuin makaisin mahallani ja näkisin edessäni vain pikkuruisen palasen maata. Muutamia ruohonkorsia, muurahainen, joka yhtä kortta myöten ryömi alassuin, pieniä rikkakasoja viimevuotisesta nurmesta — siinä koko minun maailmani. Ja sen minä näen toisella silmälläni vain, sillä toista painaa jokin kova esine, varmaankin oksa, johon pääni nojaa. Minun on hirveän epämukava olla ja minä tahdon liikuttaa ruumistani, vaan en voi mitenkään ymmärtää, miksi sitä en voi tehdä. Siten kuluu aika. Kuulen heinäsirkkain sirinän, mehiläisen surinan. Muuta ei ole olemassakaan. Vihdoin ponnistan voimiani, saan oikean käteni altani vapaaksi ja, nojautuen molemmin käsin maahan, koetan nousta polvilleni.

Jotakin pistävää ja pikaista lävistää salamana koko ruumiini polvista rintaan ja päähän asti, ja minä kaadun taaskin. Taaskin pimeyttä, taaskaan ei ole olemassa mitään.

* * * * *

Heräsin. Miksi näen tähdet, jotka niin kirkkaina tuikkivat Bulgarian tummansinisellä taivaalla? Enkös ole teltassa? Miksi olen sieltä kämpinyt ulos? Liikahutan ruumistani ja tunnen tuskallista kipua jaloissani.

Niin, olen haavoitettu taistelussa. Vaarallisestiko vai en? Koettelen jalkojani siltä kohdalta, mistä kivistää. Sekä oikea että vasen jalka ovat hyytyneen veren peittämät. Kun kosketan niihin käsilläni, niin tuntuu kipu vieläkin kovemmin. Se on hampaansäryn tapaista kipua: hellittämätöntä, vihlovaa. Korvissa soi, päätä painostaa. Epäselvään käsitän, että molemmat jalkani ovat haavoitetut. Mitäs se sitte merkitsee? Miks'eivät ole korjanneet minua pois? Jokohan turkkilaiset saivat meistä voiton? Alan muistella, mitä minulle on tapahtunut, ensin epäselvään, sitte selvemmin, ja tulen siihen päätökseen, ettemme lainkaan ole voitetut. Sillä minä kaaduin sitä sentään en muista; mutta muistan, miten kaikki juoksivat eteenpäin, vaan minä en voinut juosta, ja minulle jäi vain jotakin sinistä silmieni eteen — ja kaaduin mäen törmälle, aukealle paikalle. Tämän paikan osotti meille pieni komppanian päällikkömme. "Pojat, tuonne!" huusi hän meille heleällä äänellään. Ja sinne me tulimme; emme niinmuodoin ole voitetut… Miksikäs sitte minua ei ole korjattu pois? Tässähän on kedolla aukea paikka, kaikki on näkyvissä. Enkä minä varmaan yksinäni tässä makaa. Ampuivathan kovin taajaan. Pitää kääntää päätä ja katsoa. Nyt on se helpompi tehdä, koska silloin, kun toinnuin ja huomasin ruohon ja muurahaisen, joka ryömi alassuin, koettaessani nousta ylös, en kaatunut entiseen asemaani, vaan selälleni. Senpä tähden näenkin nuo tähdet.

Kohottaudun istuakseni. Se käy hyvin vaikeasti, kun molemmat jalat ovat poikki. Monta kertaa joudun epätoivoon; lopulta, kivun nostamat kyyneleet silmissäni, pääsen istumaan.

Ylläni on palanen tumman sinistä taivasta, jossa helottaa suuri tähti ja muutamia pienempiä, ympärillä jotakin pimeää, korkeata. Ne ovat pensaita. Makaan pensaikossa; eivät ole löytäneet minua!

Tunnen, kuinka hiuksen juuret päässäni liikahtavat.

Mutta mitenkä olen pensaikkoon joutunut, kun minut kedolla ammuttiin? Varmaankin olen tänne haavoitettuna ryöminyt, tiedottomana kivusta. Omituista vain, etten nyt voi hievahtaa, vaan silloin kykenin laahautumaan pensaiden luo. Ehkäpä minulla silloin olikin vain yksi haava ja toinen luoti vasta tässä teki lopun minusta.

Vaaleita, punertavia pilkkuja alkoi pyöriä ympärilläni. Suuri tähti kalpeni, toiset pienemmät hävisivät. Kuu nousi taivaalle. Kuinka ihanata nyt on kotona!

Kummallisia ääniä kuuluu korviini. Ihan on kuin joku voihkisi. Niin, voihkimista se on. Makaakohan lähettyvilläni joku samallainen unhottunut, jolta on jalat poikki tahi jolla on luoti vatsassa? Ei, voihkiminen on niin likellä, eikä ympärilläni ole nähtävästi ketään. Herra Jumala, itsehän minä voihkinkin! Hiljaista, valittavaa voihkimista! Jokohan todellakin koskee niin kipeästi? Varmaankin. Minä vain en käsitä tätä kipua, sillä päässäni on pimeätä, lyijyä. Parempi on taaskin nukkua, maata, maata vain. — Vaan tokkohan koskaan enää herään? Yhdentekevä.

Sillä hetkellä, kun aion käydä maata, valaisee leveä, kalpea kuu valon juova kirkkaasti sen paikan, jossa lepään, ja minä huomaan jotakin tummaa ja suurta venyvän noin viiden askeleen päässä minusta. Siellä täällä sen päällä näkyy välkähdyksiä kuun valosta. Ne ovat nappeja tahi ampumaneuvoja. Siinä on joko kuollut tahi haavoitettu. Yhdentekevä, minä käyn maata…

Ei, se ei ole mahdollista! Meidän miehet eivät ole menneet pois. He ovat täällä, he ovat voittaneet turkkilaiset ja jääneet tälle seisontapaikalle. Miks'ei kuulu puhetta, ei nuotiotulen räiskettä. Kai heikkouteni tähden en kuule mitään. He ovat varmaan täällä.

"Auttakaa! Auttakaa!"

Kolkkoja, hurjia, käheitä valituksia pääsee rinnastani eikä kuulu niihin vastausta. Kovaan kaikuvat ne öisessä ilmassa. Kaikki muu on ääneti. Heinäsirkat vain sirisevät hellittämättä niinkuin ennenkin. Kuu katselee minua alakuloisesti pyöreillä kasvoillaan.

Jos se olisi haavoitettu, niin kyllä olisi semmoisesta huudosta herännyt. Kuollut se on. Meidänkö miehiä, vai turkkilainen? Voi, Herra Jumala! Niinkuin se ei olisi samantekevä. Ja uni hiipi tulehtuneille silmilleni.

* * * * *

Loion silmät ummessa, vaikka ammoin aikoja jo olen ollut valveilla. Ei tee mieli avata silmiä, sillä suljettujen luomien läpi tunnen auringon paisteen; jos aukaisen silmät, niin niihin koskee. Ja parempihan onkin olla hiljaa, hievahtamatta… Eilen (eilenhän se taisi olla?) minut haavoitettiin; on kulunut vuorokausi, kuluu toinen ja minä kuolen. Yhdentekevä. Parempi on olla hievahtamatta. Olkoon ruumis paikoillaan.

Kuinka hyvä olisi pysäyttää aivojenkin toiminta; mutta sitä ei saa millään pidätetyksi. Ajatukset, muistot ahtautuvat päähäni. Mutta se ei kuitenkaan ole pitkäksi aikaa, kohta tulee loppu. Sanomalehtiin jää vain muutama rivi, että häviömme muka ei ole suuri: haavoitettuja niin ja niin monta; kuollut vapaaehtoinen sotamies Ivanov. Ei, eivät nimeäkään mainitse; sanovat vain: yksi kuollut. Yksi sotamies, niinkuin tavallinen koira vain…

Kokonainen kuva loimahtaa kirkkaasti mielikuvituksessani. Siitä on jo kauan; muutoinhan kaikki, koko elämäni, se elämä, jolloin en vielä tässä loikonut jalat poikki, oli jo kauan sitte… Astuin katua; kansanjoukko pidätti minua. Kansa seisoi ja katseli äänettömänä jotakin valkoista, veristä, surkeasti uikuttavaa. Se oli pikkarainen, sievä koira; raitiovaunu oli ajanut sen yli. Se oli kuolemaisillaan, niinkuin nyt minä. Muuan piharenki survasi kansan syrjään, tarttui koiraan niskasta kiinni ja vei pois. Kansanjoukko hajaantui.

Vieköhän minut kukaan pois? Ei, makaa vain ja kuole. Vaan kuinka ihana on elämä… Sinä päivänä (jolloin sille koiralle onnettomuus tapahtui) olin minä onnellinen. Olin jonkinlaisessa hurmoksessa, ja olihan siihen syytäkin. Te, muistot, älkää kiusatko minua, jättäkää minut rauhaan! Mennyt onni, nykyiset tuskat… jospa jäisivätkin vain vaivat, eivätkä kiusaisi minua muistot, jotka ehdottomasti saavat minun tekemään vertauksia. Oi, ikävä, ikävä! Olet haavoja pahempi.

Vaan tuleepa väri. Aurinko paahtaa. Aukaisen silmäni, näen samat pensaat, saman taivaan, mutta päivän valossa. Ja tuossapa naapurinikin. Se on turkkilainen, kuollut ruumis. Kuinka tavattoman suuri! Minä tunnen hänen: se on se sama…

Edessäni makaa ihminen, jonka minä olen tappanut. Minkä tähden tapoin hänen?

Hän makaa siinä kuolleena, verisenä? Miksi ajoi kohtalo hänet tänne? Kuka on hän? Kentiesi on hänelläkin, niinkuin minulla, i'äkäs äiti, joka kauan iltasin tulee istumaan matalan majansa ovella, katsellen kaukaista pohjoista kohti, odotellen, eikö palaja poikansa armas, työntekijänsä, elättäjänsä.

Entäs minä? Minä myöskin… Minäpä vaihtaisinkin jo hänen kanssaan. Kuinka onnellinen hän on: ei hän kuule mitään, ei tunne haavan kipua, ei kuoleman tuskaa, eikä janoa. Pistin on tunkeutunut suoraan hänen sydämeensä… Tuossa on hänellä takissa iso reikä; sen ympärillä verta. Sen tein — minä.

Minä en tahtonut sitä tehdä. Minä en tahtonut pahaa kellekään, kun sotaan lähdin. Ajatus, että minunkin tulisi ihmisiä tappaa, ikäänkuin kaikkosi minusta. Minä ajattelin vain sitä, kuinka minä asetan oman rintani luotien eteen. Ja minä lähdin ja tein sen.

No, entäs sitte? Hupsu, hupsu! Ja tuo onneton fellah (hänen päällään oli egyptiläisen puku) — hän on vieläkin vähemmin syyllinen. Ennenkuin heidät sijoitettiin, kuin sillejä tynnyriin, laivaan ja vietiin Konstantinopeliin, ei hän ollut kuullut mitään Venäjästä eikä Bulgariasta. Hänet käskettiin menemään ja hän meni. Ellei hän olisi mennyt, olisi häntä piesty vitsoilla tahikka olisi joku pasha ehkä ampunut hänet revolverilla kuoliaaksi. Hän kulki tuon pitkän, vaivaloisen matkan Stambulista Rustshukiin. Me hyökkäsimme, hän puolustautui. Mutta huomattuaan, että me olemme hirveitä ihmisiä, emme pelkää hänen patenttoitua englantilaista luotipyssyään, vaan yhä vain tunkeudumme eteenpäin, niin hän kauhistui. Kun hän tahtoi juosta pois, niin hyppäsi muuan pikku mies, jonka hän olisi voinut tappaa yhdellä mustan nyrkkinsä iskulla, ja syöksi pistimensä hänen sydämeensä.

Millä lailla hän on syypää?

Ja millä lailla minä olen syypää, vaikka hänet tapoin? Millä lailla olen syypää? Miksi vaivaa minua jano? Jano! Kuka tietää, mitä se sana merkitsee?! Silloinkaan kun me kulimme Rumenian kautta, astuen hirveässä, neljänkymmenen asteen kuumuudessa viidenkymmenen virstan taipaleita, en tuntenut sitä, mitä nyt tunnen. Oi, jospa joku tulisi!

Herra Jumala! Hänellä on tuossa suuressa pullossa varmaankin vettä! Vaan pitää päästä hänen luoksensa. Sekös käy vaikeaksi! Yhdentekevä, päästä täytyy.

Minä ryömin. Jalat laahaavat, heikontuneet kädet jaksavat tuskin liikuttaa hervotonta ruumista. Kuolleen luo on pari syltä, mutta minulle on se enemmän — ei enemmän, vaan pahempi — kuin kymmenen virstaa. Ryömiä kuitenkin pitää. Kaula palaa, sitä polttaa, kuin tuli. Kuoleehan sitä ilman vettäkin pikemmin. Ehkäpä kuitenkin…

Ja minä ryömin. Jalat tarttuvat maahan ja jokainen liike synnyttää sietämätöntä kipua. Minä huudan ja vaikeroin, mutta ryömin sittekin. Vihdoin on hän jo siinä. Tuossa on jo pullokin… siinä on vettä ja niin paljon! Kai enemmän kuin puoli pulloa! Oi, vettä minulle riittää pitkäksi aikaa… ihan kuolemaan saakka!

Sinä pelastat minut, minun uhrini! Minä aloin irroittaa pulloa siteistä, nojaten toiseen kyynärpäähäni, kun yht'äkkiä, kadotettuani tasapainon, kaaduin kasvoilleni pelastajani rinnan päälle. Hänestä lähti jo kova ruumiinhaju.

* * * * *

Sammutin janoni. Vesi oli lämmintä, vaan ei pilaantunutta ja sitä paitsi oli sitä paljon. Tulen vielä elämään muutamia päiviä. Muistan, että "Jokapäiväisen elämän fysiologiassa" sanotaan ihmisen voivan elää ilman ruokaa enemmän kuin viikon ajan, jos vaan saa vettä. Ja sitte siinä vielä on kerrottu eräästä itsemurhaajasta, joka tappoi itsensä nälällä. Hän eli hyvin kauan sen takia, että joi.

No, entä sitte? Jos elänkin vielä viisi, kuusi päivää, mitä siitä lähtee? Meidän miehet ovat poissa, bulgarialaiset hajalla. Lähellä ei ole mitään tietä. Yhdentekevä on kuolla. Kolme päivää kestävän kuolemankamppauksen sijasta olen nyt vain tehnyt itselleni koko viikon kestävän. Eikö olisi parempi lopettaa? Naapurini vieressä on hänen pyssynsä, oivallinen englantilainen ase. Ei tarvitse muuta kuin vain ojentaa kätensä; sitte — yksi silmänräpäys ja on loppu. Patruuneja on tuossa myöskin kasottain. Hän ei ole ehtinyt ampua kaikkia.

Lopettaako siis vai odottaa? Mitä? Pelastusta? Kuolemaa? Odottaa siksi kuin turkkilaiset tulevat ja alkavat nylkeä nahkaa haavoitetuista jaloistani? Ennenpähän itse…

Ei, ei saa masentua; tahdon taistella loppuun, niin kauan kuin voimia riittää. Sillä jos löytävät minut, niin olen pelastettu. Kentiesi sääriluut eivät ole vahingoittuneet; parantavat minut. Saan nähdä kotimaani, äitini, Mashan…

Jumala, älä salli heidän saada tietää, kuinka kaikki todellisuudessa on tapahtunut! Uskokoot, että olen tapettu yhdellä kertaa tälle paikalle. Miten tulee heidän käymään, kun kuulevat, että olen kärsinyt vaivoja kaksi, kolme, neljä päivää!

Päätäni huimaa; matkani naapurini luo on minut kokonaan masentanut. Ja tuossa vielä tuo kauhea haju! Kuinka hän on mustunut… minkänäköinen sitte lienee huomenna tahi ylihuomenna. Ja nyt minä makaan tässä vain sentähden, ettei ole voimia vetäytyä kauemmaksi. Jahka levähdän, niin konttaan entiselle paikalleni; parahiksi tuulikin käy sieltä päin ja puhaltaa löyhkän pois luotani.

Makaan ihan näännyksissä. Aurinko polttaa kasvojani ja käsiäni. Ei ole millä verhoutua. Jospa jo pikemmin tulisi yö: se taitaa olla toinen.

Ajatukset hämmentyvät ja minä vaivun unheeseen.

* * * * *

Nukuin kauan, sillä kun heräsin, oli jo yö. Kaikki entisellään: haavoja pakottaa, naapurini loikoo yhtä suurena ja liikkumattomana.

En voi olla häntä ajattelematta. Todellako jätin kaikki, mikä oli minulle rakasta ja kallista, kävelin tuhannen virstan matkan, kärsin nälkää, vilua ja hellettä, todellako, vihdoin, nyt makaan tässä tuskissani sen takia vain että tuo onneton lakkaisi elämästä? Ja näinköhän olen tehnyt mitään hyödyllistä sotaan nähden, paitsi tätä murhaa?

Murha, murhaaja… Ja kuka? Minä!

Kun hankkiuduin sotaan, eivät äiti ja Masha kieltäneet minua, vaikka itkivätkin minun tähteni. Aatteen sokaisemana en noita kyyneleitä nähnyt. En ymmärtänyt (nyt sen ymmärrän), mitä tein läheisilleni!

Ja onko siinä mitä muisteltavaa? Eihän mennyttä saa palautetuksi.

Vaan mikä omituinen näkökanta tekoni suhteen ilmeni monella tuttavallani. "Sekös on hupsu! Pyrkii, itse tietämättä minne!" Kuinka sopivat sellaiset sanat heidän käsitykseensä sankariudesta, isänmaanrakkaudesta ja muista sellaisista seikoista? Sillä heidän silmissänsähän minä edustin kaikkia näitä hyveitä. Ja kuitenkin kaikitenkin olin "hupsu".

Ja minä matkustan Kishineviin; selkääni sälytetään laukku ja kaikellaisia muita sotatarpeita. Ja minä astun tuhansien mukana, joista ehkä löytyy vain muutamia, jotka, niinkuin minä, lähtevät vapaaehtoisesti sotaan. Muut olisivat jääneet kyllä kotia, jos olisivat saaneet. Kuitenkin kulkevat hekin, niinkuin me, "itsetietoiset", kulkevat tuhansia virstoja ja tappelevat samoin kuin mekin tahi ehkä paremminkin. He täyttävät velvollisuutensa, huolimatta siitä, että heti jättäisivät kaikki siksensä ja menisivät tiehensä — jos vain saisivat.

Puhalsi raitis aamutuulonen. Pensaat alkoivat huojua, lentoon pyrähti unelias lintunen. Tähdet ovat sammuneet. Tummansininen taivas on käynyt haaleaksi, peittynyt hienoihin, hiilakoihin pilvenhattaroihin; harmaa hämy kohosi maasta. Tuli kolmas päivä minun… Miksi sitä sanoisi? Elämäksi? Kuoleman kumppanukseksiko?

Kolmas… Montako niitä vielä lienee jälellä? Joka tapauksessa ei monta. Olen tullut kovin heikoksi ja enpä taida kyetä väistymään ruumiista loitommalle. Kohta joudumme samalle tasolle sen kanssa ja sitte emme ole vastenmielisiä toinen toisellemme.

Pitää juoda. Aion juoda kolmasti päivässä: aamusella, puolenpäivän aikaan ja iltasella.

* * * * *

Aurinko nousi. Sen ääretön kehä, jonka poikki kulkevat pensaiden mustat oksat, on veripunainen. Tänään näkyy tulevan kuuma. Naapurini, kuinka sinun käy? Nytkin jo olet hirveä.

Niin, hirveä hän oli. Hänen hiuksensa alkoivat lähteä. Hänen luonnostaan musta ihonsa kävi kalpeaksi ja keltaiseksi; pöhöttyneet kasvot pingottivat sitä niin, että se oli korvan takaa haljennut. Siellä kuhisi matoja. Jalat olivat turvonneet ja kenkien hakasien väliin oli noussut isoja rakkoja. Ja hän itse oli kokonaan paisunut vuoreksi. Mitä tekeekään hänestä aurinko tänään?

Maata niin likellä häntä on sietämätöntä. Minun täytyy kontata etemmäksi, maksoi mitä maksoi. Mutta jaksankohan? Kykenen vielä kättäni nostamaan, pullon aukaisemaan, juomaan, mutta — raskasta, liikkumatonta ruumistani siirtämään? Joka tapauksessa koetan liikkua, vaikka vähänkin, vaikka puoli askelta tunnissa.

Koko aamu kuluu minulta tässä työssä. Kipu on kova, mutta mitä se minulle nyt on? Minä en enää muista, en voi kuvitella itselleni terveen ihmisen tuntemia. Olenpa jo ikäänkuin tottunut kipuun. Tänä aamuna ryömin sittenkin noin kahden sylen verran ja ilmestyin entiselle paikalleni. Mutta kauan en saanut raitista ilmaa nauttia, jos raitista ilmaa voi sanoa olevan kuuden askeleen päässä mätänevästä ruumiista. Tuuli kääntyy ja tuo jälleen minua kohti niin kovaa löyhkää, että minua eltoo. Tyhjä vatsa kutistuu tuskallisesti ja suonenvedontapaisesti; kaikki sisälmykset kääntyvät ylösalasin. Ja pahanhajun saastuttamaa ilmaa oikein valumalla valuu päälleni. Joudun epätoivoon ja itken.

* * * * *

Ihan masentuneena, typertyneenä ja melkein tiedottomana makasin minä. Yhtäkkiä… eiköhän se vain ole sairaan mielikuvituksen harhaluuloa? Minusta näyttää, ettei ole. Niin, puhetta se on. Kavioiden kapsetta, ihmisten ääniä. Olin vähällä huudahtaa, mutta maltoin mieltäni. Mitä, jos ne ovat turkkilaisia? Mitä silloin? Näiden tuskien lisäksi tulee vielä toisia, vielä kauheimpia, joista hiukset nousevat pystyyn, jo silloinkin kun niistä sanomalehdissä lukee. Nylkevät nahan, kärventävät haavoittuneet jalat… Hyvä jos vain sen tekevät; hehän ovat kekseliäitä. Onko todellakin parempi päättää päivänsä heidän käsissään, kuin kuolla tähän? Mutta jos ne ovat — meidän miehiä? Kirotut pensaat, miksi olette kasvaneet ympärilleni noin tiheäksi aidaksi? En mitään näe niiden läpi; yhdestä kohdin vain avautuu, ikäänkuin ikkunasta, oksien välistä näkö kaukaisuuteen, loilanteesen. Siellä, näköjään, on puro, josta joimme vettä taistelun edellä. Niin, tuollahan on se iso paasikin, joka oli pantu puron poikki sillaksi. Siitäpä he varmaan ajavat yli. Puhelu hiljenee. En voi erottaa, mitä kieltä he puhuvat: kuuloinkin on käynyt heikoksi. Herra Jumala! jos ne ovat meidän miehiä… Huudan heille; he kuulevat ääneni purollekin asti. Se on parempi kuin joutua bashibusukkien kynsiin. Mikseivät he jo tule? Kärsimättömyys kiusaa minua; en huomaa ruumiinkaan hajua, vaikka se ei ole ollenkaan vähentynyt.

Ja yht'äkkiä näkyy puron ylimenopaikalla kasakoita! Siniset puvut, punaiset housunhulpiot, keihäät. Heitä on kokonainen puolisataa. Edellä, uljaan hevosen selässä, mustapartainen upseeri. Tuskin olivat ne puolisataa päässeet puron yli, niin hän kääntyi satulassaan koko ruumiillaan taaksepäin ja huusi: "Juoksu-u-un ma-ars!"

— Seiskaa, seiskaa, Jumalan tähden! Auttakaa, auttakaa, veljet! huudan minä; mutta jykevien hevosten kavioiden kapse, miekkojen helinä ja kasakkain äänekäs puhelu on minun kähinääni kovempi — ja he eivät kuule minua.

Voi, kirousta! Näännyksissä kaadun kasvoilleni maahan ja alan kovasti itkeä. Kumoon kaatamastani pullosta vuotaa vesi, elämäni, pelastukseni, kuolemani tuonnemmaksi lykkäys. Mutta sen minä huomaan vasta kun pullossa vain on puoli lasillista jäljellä ja kaikki muu on mennyt ahnaaseen, kuivaan maahan.

Voinkin muistella sitä kauhistusta, joka valtasi minun tuon hirveän tapauksen jälkeen? Minä makasin hievahtamatta, silmät puoliummessa. Tuuli kääntyi vähä väliä ja milloin puhalsi päälleni raitista, puhdasta ilmaa, milloin jälleen ympäröi minua löyhkällä. Naapurini kävi sinä päivänä niin hirveännäköiseksi, ettei sitä voi kuvatakaan. Kun kerran aukasin silmäni katsoakseni häneen, niin kauhistuin. Kasvoja ei hänellä enää ollut. Ne olivat hajaantuneet irti luista. Hirvittävä luinen hymy, ikuinen hymy näytti minusta inhottavammalta, kauheammalta kuin koskaan, vaikka monastikin olin pidellyt pääkalloja käsissäni ja leikellyt kokonaisia päitä. Tämä sotilaan puvussa oleva ruumis kiiltonappineen sai minut vapisemaan. "Tämmöistä se on sota", ajattelin minä. "Tässä sen kuva."

Mutta aurinko polttaa ja paahtaa kuin ennenkin. Käteni ja kasvoni ovat ammoin aikoja poltetut. Jäljellä olleen vesitilkan join loppuun. Jano vaivasi niin kovasti, että, päätettyäni juoda pienen kulauksen, joinkin yhteen otteeseen kaikki. Voi, miksi en huutanut kasakoille, kun olivat niin likellä minua! Vaikkapa olisivat olleet turkkilaisia, olisi se sittenkin ollut parempi. Olisivatpahan kiduttaneet tunnin, pari, vaan nyt en tiedä, kuinka kauan tässä vielä täytyy virua ja kärsiä. Äitini, armahin! Revit pois harmaat hiuksesi, lyöt päätäsi seinään, kiroat sen päivän, jolloin minut synnytit, kiroat koko maailman, että se ihmisten kärsittäväksi on keksinyt sodan!

Mutta varmaan te ja Masha ette saakaan kuulla vaivoistani. Hyvästi äitini, hyvästi morsiameni, rakkahani! Oi, kuinka raskasta, katkeraa! Sydänalaa kouristaa.

Taaskin tuo pieni valkoinen koira! Piharenki ei sitä säälinyt, vaan iski sen pään seinään ja heitti ruomaan, jonne rikat ja likavesi viskataan. Mutta se eli vielä. Ja kärsi vielä kokonaisen päivän. Vaan minä olen sitäkin onnettomampi, sillä kärsin kokonaista kolme päivää. Huomenna on neljäs, sitte viides, kuudes… Kuolema, missä olet? Tule, tule! Ota minut!

Mutta ei tule kuolema eikä ota minua. Ja minä makaan hirveässä päivänpaisteessa eikä ole minulla veden tippaakaan, millä virkistäisin polttavaa kurkkuani, ja kuollut ruumis saastuttaa minua. Se on jo ihan hajaannuksen tilassa. Myriadeja matoja tippuu siitä. Kuinka ne kuhisevat! Kun se on syöty ja siitä ei ole jäljellä muuta kuin luut ja puku, sitte tulee minun vuoroni.

Kuluu päivä, kuluu yö. Yhä samaa. Tulee aamu. Yhä samaa. Kuluu vielä päivä…

Pensaat huojuvat ja suhahtelevat, aivan kuin hiljaa puhelisivat. "Nyt sinä kuolet, kuolet", kuiskailevat ne. "Et saa nähdä, et saa nähdä, et saa nähdä!" vastaavat pensaat toiselta taholta.

— Eipä niitä tässä voi nähdäkään! kajahtaa ääni lähelläni.

Minä säpsähdän ja toinnun kerrassaan. Pensaista katselevat minua jefreitterimme leppeät, siniset silmät.

— Lapiot tänne! huutaa hän. — Tässä on vielä kaksi: yksi meidän ja yksi heidän!

— Ei tarvitse lapioita, ei saa kuopata minua, minä elän! tahdon huutaa; mutta ainoastaan heikko huokaus pääsee kuivettuneilta huuliltani.

— Herra Jumala! Vieläkö hän elää? Herra Ivanov! Miehet! Tulkaa tänne, meidän herramme elää! Ja kutsukaa lääkäri!

* * * * *

Puolen minutin perästä kaadetaan vettä suuhuni, vettä ja vielä jotakin muuta. Sitte kaikki katoaa.

Tasaisesti huojuen liikkuvat kantopaarit. Tämä tasainen liikunto viihdyttää minua. Milloin herään, milloin jälleen nukun. Sidottuja haavoja ei pakota; omituinen, selittämättömän mielihyvän tunne virtaa läpi koko ruumiini…

— Sei-so! Laske aa-las! Sairaanhoitajat, neljäs vaihdos, mars!
Paareihin kiinni ! Nos-ta!

Näin komentaa Pjotr Ivanitsh, lasarettiupseerimme, pitkä, laiha ja hyvin lempeä mies. Hän on niin iso, että kääntäessäni silmäni hänen puoleensa, aina vain näen hänen päänsä harvoine, pitkine partoineen ja olkapäänsä, vaikka paareja hartioillaan kantaakin neljä kookasta sotamiestä.

— Pjotr Ivanitsh! kuiskaan minä.

— Mitä, kultaseni?

Pjotr Ivanitsh kumartuu puoleeni.

— Pjotr Ivanitsh, mitä lääkäri teille sanoi? Kuolenko kohta?

— Mitä te, Ivanov, joutavia! Ette te kuole. Teillähän on kaikki luut eheät. Koko onnenpoika! Ei luuta, ei suonta poikki. Vaan kuinka olette elänyt nämä kolme ja puoli vuorokautta. Mitä olette syönyt?

— En mitään.

— Entä juonut?

— Turkkilaiselta otin pullon. Pjotr Ivanitsh, nyt en jaksa puhua. Sitte.

— No, Jumalan huomaan, kultaseni, maatkaa makeasti.

Jälleen uni ja unhe…

Minä heräsin osastomme lasaretissa. Vieressäni seisoo tohtori, laupeuden sisaret ja paitsi heitä näen vielä kuuluisan pietarilaisen lääkärin tutut kasvot, jotka ovat kumartuneet jalkojeni yli. Hänen kätensä ovat veressä. Hän puuhaa kotvasen jalkojeni ääressä ja kääntyy puoleeni:

— No, teidän Jumalanne on onnentuoja, nuori mies! Eloon jäätte. Toinen käpälä teiltä kyllä otettiin, vaan mitäpä siitä. Jaksatteko puhua?

Minä voin puhua ja kerron heille kaikki, mitä tässä on kirjotettu.

YÖ.

I.

Taskukello kirjoituspöydällä takoi nopeasti ja yksitoikkoisesti kahta nuottia. Erotusta noiden nuottien välillä oli hienonkin kuulon vaikea huomata, mutta kellon omistajasta, siitä kalpeasta miehestä, joka istui pöydän ääressä, tuntui kellon tikutus kokonaiselta laululta.

— Se on iloton ja alakuloinen, tuo laulu, puhui itsekseen kalpea mies: — aika itse laulaa sitä ja, aivan kuin opetukseksi minulle, laulaa se noin ihmeteltävän yksitoikkoisesti. Kolme, neljä, kymmenen vuotta sitte tikutti kello juuri samalla lailla, kuin nytkin, ja kymmenen vuoden kuluttua tulee se vieläkin tikuttamaan juuri samalla lailla… aivan samalla lailla.

Ja kalpea mies loi kelloon samean katseensa, vaan käänsi oitis pois silmänsä sinne, minne, niitäkään näkemättä, aikaisemmin oli katsonut.

— Kellon tahdin mukaan on koko elämä kulunut näennäisine vaihtelevaisuuksineen, suruineen ja iloineen, epätoivoineen ja hurmauksineen, vihamielisyyksineen ja rakkauksineen. Ja nyt vasta, tänä yönä, kun kaikki suuressa kaupungissa ja suuressa kartanossa nukkuu, ja kun ei muita ääniä ole olemassa, paitsi sydämen tykytystä ja kellon tikutusta, nyt vasta näen minä, että kaikki nuo kaihot, ilot, ihastukset ja kaikki, mitä elämässä on tapahtunut — kaikki on ollut ruumiittomia haamuja vain. Toiset, — niitä, joita olen takaa ajanut, tietämättä minkä vuoksi; toiset, — niitä, joita olen paennut, tietämättä miksi. Silloin en tietänyt, että elämässä on vain yksi todellisesti oleva — aika. Aika, joka kuluu niin säälimättömän tasaisesti, pysähtymättä siinä, jossa kauemmin aikaa tahtoisi pysähtyä se onneton, joka elää hetkeä varten, ja joka ei tee kiirettä vähintäkään edes silloin, kuin todellisuus on niin raskas, että tekisi mieli pitää sitä haihtuneena unena; aika, joka osaa vain yhden laulun, sen, jota minä nyt kuulen niin tuskallisen selvään.

Hän ajatteli sitä ja kello yhä vain tikuttamistaan tikutti, kiusallisesti vedellen ajan i'ankaikkista laulua. Monta seikkaa muistutti hänelle tuo laulu.

— Todellakin kummallista. Minä tiedän, että usein joku omituinen haju, tavaton esine tahi räikeä sävelmä herättää muistiin kokonaisen kuvan kauan sitte eletyistä oloista. Muistan, kuinka kerran olin läsnä erään henkilön kuolinvuoteen ääressä; silloin pysähtyi italialainen posetiivinsoittaja avonaisen ikkunan eteen, ja samalla hetkellä, kun sairas jo oli sanonut viimeiset epäselvät sanansa ja, heitettyään päänsä taaksepäin, koristen teki lähtöä, kuului typerä sävelmä oopperasta "Martta":

Linnuillen
Tyttöjen
Karaistut on nuolet…

Siitä saakka joka kerta, kun satun kuulemaan tuon sävelmän — toisinaan kuulen sen vieläkin, sillä typeryydet eivät helposti haihdu — ilmestyy oitis silmieni eteen rutistettu päänalainen ja siinä kalpeat kasvot. Ja kun näen ruumissaaton, alkaa pikku posetiivi oitis soittaa korvaani tuota samaa sävelmää:

Linnuillen tyttöjen…

Hyi, kuinka inhottavaa!… Vaan mitä minä aloinkaan ajatella? Niin vainkin: minkä tähden kello, jonka ääneen, näköjään, jo aikoja sitte olisi pitänyt tottua, muistuttaa minulle niin paljoa? Koko elämää. "Muista, muista, muista…" Muistan! Jopa liiankin hyvin muistan, yksin senkin, jota olisi parempi olla muistamatta. Noista muistoista kasvot vääntyvät, nyrkki puristautuu ja lyö rajusti pöytään… Nyt isku vaiensi kellon äänen ja silmänräpäyksen ajan en kuule sitä, mutta ainoastaan silmänräpäyksen vain, jonka jälkeen uudelleen kaikuu röyhkeästi, kiusallisesti ja itsepäisesti:

— Muista, muista, muista…

Kyllä, kyllä muistan. Ei minulle muistuttaa tarvitse. Koko elämä on tuossa kuin kämmenellä edessäni. On siinä ihaeltavaa!

Hän huudahti sen kovaan pakahtuneella äänellä; hänen kulkkuaan kuristi. Hän luuli näkevänsä koko elämänsä; hän muisti koko jonon törkeitä ja synkkiä kuvia, joissa hän itse oli toimivana henkilönä; muisti elämänsä koko lo'an, käänsi ylösalaisin sielunsa kaiken lo'an eikä löytänyt siitä yhtään puhtoista, kirkasta murustakaan, ja oli vakuutettu, ettei hänen sieluunsa ollut jäänyt mitään muuta, kuin lokaa.

— Eikä niin, ettei ole jäänyt, vaan siellä ei ole koskaan edes mitään ollutkaan, oikaisi hän ajatustaan.

Heikko, arka ääni kuiskasi hänelle jostakin kaukaisesta sielun sopukasta:

— Eiköpähän toki ole ollut?

Hän ei kuullut sitä ääntä tahi ainakaan ei ollut kuulevinaan sitä, vaan kiusasi yhä itseään.

— Kaikki olen muistiini johdattanut ja minusta näyttää, että olen oikeassa, ett'ei ole kohtaa, johon pysähtyä, minne jalkaa panna astuakseni ensimäistä askelta eteenpäin. Minnekä eteenpäin? En tiedä, mutta ulos ainakin tästä lumotusta piiristä. Menneisyydessä ei ole tukea, sillä kaikki on valhetta, kaikki petosta. Valhetellut olen itse itselleni ja pettänyt itseäni, mistään välittämättä. Sillä lailla pettää muita veijari, joka sanoo pohatta olevansa ja kertoo rikkauksistaan, jotka ovat jossakin "siellä" "vielä perimättä", mutta jotka ovat olemassa, ja lainailee rahoja oikealta ja vasemmalta. Koko ikäni olen jäänyt velkaa itselleni. Nyt on tullut tilin aika ja — minä olen tahallisen väärän konkurssin tekijä…

Hän mietti näitä sanoja omituisella mielihyvällä. Hän ikäänkuin ylpeili niistä. Hän ei huomannut, että, nimittäessään koko elämätään petokseksi ja sekoittaessaan itseään lokaan, hän nytkin valhetteli samalla pahimmalla valheella maailmassa, valheella omalle itsellensä. Sillä toden teolla ei hän ollenkaan pitänyt itseään niin huonona. Olisipa joku toinen sanonut hänelle edes kymmenennen osan siitä, mitä hän itse syyti päälleen sinä pitkänä iltana, niin ei olisi hänen kasvoilleen noussut häpeän puna, hänen tunnustaessaan moitetta oikeutetuksi, vaan vihan puna. Ja silloin hän kyllä olisi osannut vastata solvaajalle, joka olisi kajonnut hänen kunniaansa, — tuohon, jota hän nyt itse näkyi niin säälimättä jalkojensa alle polkevan.

Hänkö itse? Hän oli jo siinä tilassa, ettei enää voinut sanoa itsestään: minä itse. Hänen sielussaan kajahteli ääniä, jotka puhuivat eri tavoin, ja mikä näistä äänistä oikeastaan kuului hänelle, hänen minälleen, sitä ei hän itsekään voinut ymmärtää. Ensimäinen ääni hänen sielussaan, kaikista selvin, ruoski häntä varmoilla, jopa kauniillakin puheilla. Toinen, epäselvä, mutta kärkäs ja itsepäinen tukahutti toisinaan ensimäisen. "Älä kiusaa itseäsi kuoliaaksi", sanoi se. "Petä mieluummin loppuun asti, petä kaikkia. Ole olevinasi toisille muuta, kuin olet, niin on hyvä ollaksesi." Olipa vielä kolmaskin ääni, se sama, joka kysyi: "Eiköpähän toki ole ollut?" mutta se ääni puhui arasti ja tuskin kuultavasti. Sitä hän ei edes koettanut erottaakaan.

— Petä kaikkia… Ole olevinasi muuta, kuin olet… Enkös minä sitä sitte ole koettanutkin tehdä koko ikäni? Enkös sitte olekin pettänyt, enkös olekin näytellyt osaa ilvenäytelmässä? Ja mitä "hyvää" siitä on lähtenyt? Se vain, että vielä nytkin teeskentelen, kuin näyttelijä, nytkään vielä en ole se, mikä toden perään olen. Vaan tokko minä edes tiedän, mitä minä toden perään olen? Liiaksi olen takertunut voidakseni sitä tietää. Mutta saman tekevä, minä tunnen, että tässä jo muutamia tunteja perättäin teeskentelen ja pidän itselleni surkeita puheita, joita itsekään en usko, jopa puhun nytkin ennen kuolemaa. Todellako ennen kuolemaa? Kyllä, kyllä, kyllä! huudahti hän kovaan, joka kerta vihaisesti painaen nyrkillään pöydän laitaan. — Täytyyhän sitä vihdoin viimein selviytyä sekasorrosta. Solmu on niin solmittu, ettei saa auki: se on hakattava poikki. Mitä varten minun pitikään lykätä tuonnemmaksi, raastella sieluani, joka ilmankin jo on riekaleiksi raastettu? Kun se kerran oli päätetty, niin miksi sitte istua, kuin mikäkin pölkky kello kahdeksasta illalla tähän saakka?

Ja hän kävi kiireesti vetämään esille turkkinsa povitaskusta revolveria.

II.

Hän oli todellakin istunut yhdessä kohdin kello kahdeksasta illalla kolmeen asti yöllä.

Seitsemän aikaan illalla, tänä elämänsä viimeisenä päivänä, oli hän lähtenyt asunnostaan, ottanut ajurin, istunut selkä kumarassa rekeen ja ajanut toiseen päähän kaupunkia. Siellä asui hänen vanha ystävänsä, muudan lääkäri, joka, sen hän tiesi, sinä päivänä oli lähtenyt vaimoineen teaatteriin. Hän tiesi, ettei tapaa isäntäväkeä kotona eikä lähtenytkään sinne lainkaan tavatakseen heitä. Sisään, työhuoneeseen hänet varmaan lasketaan läheisenä tuttavana, ja sitä hän vain tarvitsikin.

— Ihan varmaan lasketaan; sanon tarvitsevani kirjoittaa kirjeen. Kunhan vain Dunjasha ei jäisi huoneeseen seisoa töröttämään… No, hyvä mies, annappas nyt luistaa pikemmin! huusi hän ajurille.

Ajuri — pienikasvuinen, vanhuudesta kyyryselkäinen mies, jonka hyvin laihan kaulan ympäri oli kääritty leveän kauluksen alta esiinpistävä kirjava kaulahuivi ja jonka kellertävänharmaat hapset riippuivat äärettömän suuren lakin alta — moiskahutti suullaan, nykäsi ohjaksia, moiskahutti vielä kerran ja vastasi sukkelaan rämeällä äänellä:

— Kyllä perille viedään, älkää epäilkökään, hyvä herra. No, no!… Sekös kujeilee! Jumala nähköön sitä hevosta! No! — Hän sivautti hevosta piiskalla, johon se vastasi hieman huiskauttamalla häntäänsä. — Minä kyllä tahtoisin mieliksi tehdä, vaan jo se isäntä antoi semmoisen konin, ettei mihin panna… Herratkin suuttuvat, vaan minkäs sille tekee. Ja isäntä sanoi: sinä, sanoo, vaari olet vanha, niin siin' on sulle vanha konikin. Yhenikäisiä, sanoo, olette. Ja muut miehet nauramaan. Mitäs ne, mielellään kyllä kurkkujaan kakistelevat. Tietäähän sen, mitä ne ymmärtävät.

— Eivätkö ymmärrä? kysyi reessä istuja, samalla kertaa ajatellessaan, ettei päästäisi Dunjashaa työhuoneeseen.

— Eivät ymmärrä, hyvä herra, eivät ymmärrä; vielä ne mitä ymmärtäisivät! Tuhmia ovat ja nuoria. Meidän pihassa olen minä ainoa vanha. Ja tokko sitä vanhaa miestä saa loukata? Kahdeksaskymmenes on jo menossa, ja ne vielä nauraa virnailevat. Kaksikymmentäkolme vuotta sotamiehenä palvelin… Tietäähän sen, tuhmia ovat… No, vanha luuska! Siihenkös kohmetuit!

Hän sivahutti taaskin hevosta piiskalla, mutta kun tämä ei ollut siitä milläänkään, niin hän lisäsi:

— Minkä sille tekee: varmaan on jo silläkin toinen kolmatta menossa.
Nääs sen, kuinka häntä tutisee…

Erään suuren rakennuksen ikkunassa olevan valaistun kellotaulun osottimet näyttivät puoli kahdeksaa.

— Varmaan ovat jo lähteneet, ajatteli reessä ajaja tohtorista ja hänen rouvastaan. — Vaan ehkä eivät olekaan… Ukko, älä kiirehdi kovin! Aja hiljemmin: ei minulla minnekään kiirettä ole.

— Tiettyhän se, ettei minnekään, ihastui ukko. — Parempihan se onkin hiljakseen ajo. No, vanha!

Ajoivat vähän aikaa ääneti. Sitte ukko kävi rohkeammaksi.

— Sanoppas minulle, hyvä herra, alkoi hän yht'äkkiä puhella, kääntyen herran puoleen, jolloin näkyivät hänen nyrkinkokoiseksi kutistuneet kurttuiset kasvonsa, harva, harmaa partansa ja punaiset silmäluomensa: — mistä se semmoinen ilkeys ihmiseen tulee? Meillä oli muudan ajuri, Ivan nimeltään. Nuori, viidenkolmatta vuotinen, ehkäpä nuorempikin. Vaan kuka sen tietää, minkä tähden ja mistä syystä, itsensä mies surmasi.

— Kuka? kysyi ajaja hiljaa ja käheästi.

— Ka, se Ivan, Ivan Sidorov, mikä meillä ajurina oli. Iloinen mies oli ja ahkera työmies, sen sanon suoraan. Vaan kuulehan! Tämmöinen se oli! Maanantaina kun oli illallinen syöty, pantiin maata. Vaan Ivan pani maata syömättä. Päätäni, sanoo, särkee. Meidän maatessa sitte yöllä nousi ylös ja lähti ulos. Vaan sitä ei kukaan nähnyt. Mentiin aamulla hevosta valjastamaan, niin mies tallin naulassa riippuu. Valjaat oli naulasta ottanut ja pannut viereen maahan ja nuoran naulaan kiinnittänyt… Voi, hyvä Jumala! Ihan se silloin kuin sydämeen koski. Ja mikä siinä syy, että ajuri hirteen menee? Saattaako sitä nyt ajuri hirttäytyä! Ihme, kumma!

— Mitenkä niin? kysyi ajaja ryäistyään ja vapisevin käsin kietoutuen tiukemmin turkkiinsa.

— Niitä semmoisia ajatuksia kun ei ole ajurilla. Työ sillä on raskas, vaivaloinen. Aamusin, kun tuskin vielä päivä koittaa, pitää hevonen valjastaa ja ajamaan lähteä. Ja viluhan siinä pakkasessa tulee. Kunpa vain kapakassa lämmitellä kerkiäisi, päivän saatavan saisi, kaksi ruplaa viisikolmatta kopeikkaa täyteen ja sitte — nukkumaan! Ajatellakin tuota vaikea on. Toista se on teidän, herrasmiesten, elämä, teille kyllä voi päähän jos mikä pistää tuollaisesta ravinnosta.

— Mistä ravinnosta?

— Kevyistä ruo'ista. Sillä aamulla kun nousee herra, niin kauhtanaansa pukeutuu, juopi teen ja huoneessaan kävellä alkaa. Kävelee ja syntiä ylt'ympärillä. Olen sitä vähin minäkin nähnyt, ja tiedän. Teginskin rykmentissä — Kaukaasiassa silloin palvelin — oli meillä muudan semmoinen herra, luutnantti ruhtinas Vihljajev; palvelijana hänellä olin…

— Seis, seis! sanoi herra yhtäkkiä. — Tänne näin, lampun kohdalle.
Siitä minä kyllä jalkaisin pääsen.

— Kuinka tahdotte; vaikkapa jalkaisinkin. Kiitoksia paljo, herra.

Ajuri käänsi ja katosi alkavaan tuiskuun; herra taas astui kumarassa selin eteenpäin. Kymmenen minutin kuluttua, noustuaan paratiportaita kolmanteen kerrokseen, soitti hän kelloa viheriällä veralla verhotun ja kiiltäväksi puhdistetulla vaskilevyllä varustetun oven kohdalla. Loppumattoman pitkiltä näyttivät hänestä ne muutamat hetket, ennenkuin ovi avattiin. Hänet valtasi mielentylsyys ja unhoitus; kaikki katosi: tuskallinen entisyys, pienessä hutikassa olleen vanhuksen laverrus, joka sattui niin omituisesti kohdalleen ja sai hänet kulkemaan lopun matkaa jalkaisin, jopa se hänen aikeensakin, jossa hän sinne oli tullut. Hänen silmiensä edessä oli vain viheriäinen ovi mustine nauloilleen ja vaskilevyineen, eikä koko maailmassa ollut muuta, kuin se.

— Kas, Aleksei Petrovitsh!

Se oli Dunjasha, joka kyntteli kädessä aukaisi oven.

— Ja herra ja rouva kun vastikään läksivät ulos; ihan justiinsa rappusia alas menivät. Kumma kun ette vastaan tullut.

— Ovatko lähteneet ulos? Sepä nyt oli harmillista, todellakin! valehteli hän niin kummallisella äänellä, että häntä silmiin katselevan Dunjan kasvoille kuvastui epäilys — ja minun kun olisi ollut niin välttämättä tarvis. Kuulkaahan, Dunjasha, minä pistäydyn silmänräpäykseksi herran huoneeseen… Saako? kysyi hän aralla äänellä; — kyllä minä heti, kirjelipun ainoastaan… on vähän asiaa…

Hän katseli kysyvin silmin itsepäisesti Dunjashaa, riisumatta yltään ja liikkumatta paikaltaan. Dunjasha joutui hämilleen.

— Mitä te nyt, Aleksei Petrovitsh, enhän minä ole ennenkään… eikä se ole ensi kertaa! sanoi hän loukattuna. — Tehkää niin hyvin.

Todellakin, miksi tätä kaikkia, miksi tätä kaikkia puhunkaan? Sittenkin tulee hän perässäni. Pois pitää laittaa. Vaan minne hänet laittaa? Arvaa, ihan varmaan arvaa; ellei jo ole arvannutkin.

Ei Dunjasha mitään arvannut, vaikka olikin äärettömästi ihmeissään vieraan omituisesta nä'östä ja käytöksestä. Hän oli yksin koko kortterissa ja oli tyytyväinen, kun sai edes viisi minuttia olla elävän ihmisen parissa. Pantuaan kynttelin pöydälle, asettui hän oven suuhun.

— Mene pois, mene Jumalan tähden, pyyteli häntä ajatuksissaan Aleksei Petrovitsh. Hän istuutui pöydän ääreen, otti paperiarkin ja alkoi miettiä, mitä kirjoittaisi, tuntien Dunjashan katseen, joka, niinkuin hänestä näytti, luki hänen ajatuksensa.

"Pietari Nikolajevitsh", — kirjoitti hän, pysähtyen joka sanalla, — "minä kävin luonasi hyvin tärkeässä asiassa, joka…"

— Joka, joka, kuiskasi hän, — vaan Dunjasha seisoo siinä yhä paikallaan. — Dunjasha, tuokaa minulle lasi vettä, lausui hän yht'äkkiä kovaan ja päättävästi.

— Hyvä on, Aleksei Petrovitsh. Hän kääntyi ja meni ulos.

Silloin nousi vieras istualtaan ja meni varpaisillaan sukkelaan sohvan luo, jonka yläpuolelle tohtori oli ripustanut revolverin ja ja sapelin, mitkä hänellä oli ollut Turkin sodassa. Tuota pikaa aukaisi hän nahkakotelon, otti siitä revolverin ja pisti sen turkkinsa povitaskuun, otti sitte kotelon laukusta muutamia patruuneja ja pisti nekin taskuunsa. Kolmen minutin kuluttua oli Dunjashan tuoma vesilasi tyhjennetty, kesken kirjoitusta jäänyt kirje kiinni pantu ja Aleksei Petrovitsh lähti kotiaan. "Lopettaa pitää, lopettaa!" pyöri ajatus hänen päässään. Mutta ei hän käynyt heti lopettamaankaan kotia tultuaan; huoneeseen tultuaan ja pantuaan oven lukkoon, heittäytyi hän, riisumatta, nojatuoliin, näki valokuvan, kirjan, tapettien kuvat, kuuli pöydälle unhottamansa kellon tikutuksen ja vaipui mietteisiinsä. Ja istui siten, jänterettäkään hievahtamatta, myöhään yöhön, siihen hetkeen asti, jolloin me hänet tapasimme.

III.

Revolveri ei pitkään aikaan lähtenyt hänen kapeasta taskustansa; sitte, kun se jo oli pöydällä, näyttäytyi, että kaikki patruunat, paitsi yhtä, olivat pudonneet pieneen reikään. Aleksei Petrovitsh riisui turkin yltään ja aikoi ottaa puukon ratkoakseen taskun ja ottaakseen patruunat ulos, mutta muutti mielensä, hymähti vienosti toisella suupielellä ja seisattui.

— Mitä varten vaivata itseäni? Riittäähän se yksikin.

— Kyllä, hyvinkin riittää tuo pikkarainen murunen siihen, että kaikki on lopussa ja i'äksi päiviksi. Koko maailma katoaa; ei jää sääliä, ei loukattua itserakkautta, ei soimausta itseään kohtaan, ei ihmisiä, jotka vihaavat ja ovat olevinaan hyviä ja yksinkertaisia, ihmisiä, joita voi nähdä läpi ja joita halveksii, ja joiden edessä kuitenkin sitä itsekin on olevinaan rakastava ja hyvää suopa. Ei sitte enää petä itseään eikä muita, vaan jälelle jää totuus, ikuinen olemattomuuden totuus.

Hän kuuli äänensä; hän ei ajatellut enää, vaan puhui ääneen. Ja se, mitä hän sanoi, tuntui hänestä inhottavalta.

— Taaskin samaa… Kuolet, tapat itsesi — etkä kuitenkaan ilman puheitta tule toimeen. Ketäs varten, kenen edessä kujeilet? Itsesi edessä. Oi, jo riittää, riittää… kertasi hän väsyneellä, masentuneella äänellä ja koetti vapisevalla kädellä avata revolverin kovassa kiinni olevaa lukkoa. Vihdoin lukko aukeni; rasvattu patruuna soljahti aukkoonsa; hana kohosi kuin itsestään. Ei mikään voinut estää kuolemasta: revolveri oli mallikelpoinen, ovi oli lukossa eikä kukaan päässyt sisään.

— No, Aleksei Petrovitsh! sanoi hän, kovasti puristaen revolveria.

— Entäs kirje? vilahti yht'äkkiä hänen päässään.

— Miksi, ketä varten? Kaikkihan katoaa eikä jää mitään; mitäs se minuun kuuluu…

— Vaikka vainkin. Mutta kirjoitan sittenkin. Eikö kertaakaan saisi puhua kaikkia ihan vapaasti, mistäkään piittaamatta, ja pääasiallisesti — omasta itsestään. Tämähän on harvinainen, hyvin harvinainen tilaisuus, ainoa laatuaan.

Hän laski pois revolverin, otti laatikosta vihkosen postipaperia ja vaihdettuaan muutamia kyniä, joilla ei voinut kirjoittaa, vaan jotka taittuivat ja pilasivat paperin, sekä tärveltyään muutamia lehtiä, sai vihdoin kirjoitetuksi Pietarissa, Marraskuun 28 p :nä 187-. Sitte läksi käsi itsestään juoksemaan paperia pitkin, muodostaen sanoja ja lauseita, joita hän tuskin itsekään silloin ymmärsi.

Hän kirjoitti kuolevansa tyynesti, sillä mitään ei ollut sääli: elämä oli pelkkää valhetta. Ihmiset, ne joita hän rakasti — jos tosiaan ketään rakastikaan, eikä teeskennellyt itsensä edessä rakastavansa — eivät kyenneet pidättämään häntä, sillä olivat "väljähtyneet". Eikä sitäkään, sillä "mitäpä heissä oli väljähtymistä", pelkästään vain olivat hänessä kadottaneet kaiken mielenkiinnon, niin pian kuin hän oli oppinut heitä tuntemaan. Hän tunsi itsensäkin, tunsi, ettei hänessä, paitsi valhetta, ollut lainkaan mitään; jos olikin elämässään jotakin tehnyt, niin ei sitä ollut tehnyt halusta tehdä hyvää, vaan kunnianhimosta; eikä hän ollut tekemättä jättänyt huonoja ja turmiollisia tekoja sen tähden, ettei hänessä huonoja taipumuksia ollut, vaan kurjasta pelosta ihmisten tähden. Vaan siltä hän ei pitänyt itseään huonompana "teitä, jotka jäätte valehtelemaan ikänne loppuun asti", eikä pyytänyt heiltä anteeksi, vaan kuolee ylenkatsoen ihmisiä, ei vähemmin kuin itseään. Ja ankara, mieletön lause pääsi häneltä kirjeen loppuun:

— Hyvästi, ihmiset! Hyvästi te, verenhimoiset, ilvehtivät apinat!

Kirje oli vain allekirjoitettava. Mutta kun hän oli loppuun kirjoittanut, niin tunsi, että hänen oli kuuma; veri oli noussut päähän ja kolkutti hikisissä ohimoissa. Ja, unhotettuaan revolverin sekä sen, että hän vapautuen elämästä pääsee vapaaksi kuumeestakin, meni hän ikkunan luo ja aukaisi ilmaruudun. Höyryävä pakkasviima tulvahti häntä vastaan. Lumisade oli tauonnut, taivas oli kirkas; toisella puolen katua oleva häikäisevän valkoinen härmän verhoama puutarha loisti kuutamossa. Muutamia tähtiä pilkoitti kirkkaalta taivaalta; yksi niistä oli muita valoisampi ja tuikki punertavalla palolla.

— Pohjantähti, kuiskasi Aleksei Petrovitsh. — Moneen vuoteen en ole sitä nähnyt. Lukiossa, opiskellessani…

Hänen ei tehnyt mieli luoda pois silmiään tähdistä. Joku astui nopeasti katua pitkin, kovasti kopisuttaen paleltuneita jalkojaan katukäytävän paasilla ja kyykistyen kylmästä päällystakkiinsa; vaunun pyörät kulkivat niristen ja naristen jäätynyttä lunta myöten; ohi ajoi ajuri lihavaa herraa kuljettaen ja Aleksei Petrovitsh seisoi yhä, kuin kohmettuneena paikalleen.

— Täytyyhän! sanoi hän itselleen vihdoin.

Hän astui pöydän luo. Ikkunasta pöytään oli kaikkiaan kaksi syltä, mutta hänestä näytti, että hän astui kauan. Pöydän luo tultua hän jo tarttui revolveriin, kun avonaisesta ikkunasta kumahti etäinen, mutta selvä, väräjävä kirkonkellon ääni.

— Kello! sanoi Aleksei Petrovitsh, hämmästyen ja, laskettuaan revolverin jälleen pöydälle, istuutui nojatuoliin.

IV.

— Kello! kertasi hän. — Miksi kello?…

— Soitetaan kai kirkkoon? Rukoilemaan… Kirkko… kuumuus, Vahakynttilät. Vanha pappi, isä Mihail, toimittaa jumalanpalveluksen valittavalla, särkyneellä äänellään; lukkari laulaa möläjää. Nukuttaa; ikkunasta tuskin hämärtää päivänvalo. Rinnallani isä, pää kumarassa, tekee nopeaan pieniä ristinmerkkejä; ukkojen ja akkojen joukossa takanamme kumarrutaan alituisesti maahan asti… Kuinka siitä on kauan!… Niin kauan, ettei tahdo uskoakaan, että se on totta ollut, että itse joskus sen olen nähnyt enkä vain jostakin lukenut tahi joltakin kuullut. Ei, ei, on se ollut kaikki, ja silloin oli parempi olla. Eikä vain parempi, vaan hyvä oli olla. Jospa nyt olisi niin, niin ei olisi tarvinnut revolveria noutaa.

— Lopeta! kuiskasi hänelle ajatus. Hän katsahti revolveriin ja ojensi kätensä sitä kohti, mutta veti sen heti takaisin.

— Arkailet? kuiskasi hänelle ajatus.

— Enkä arkaile; ei sitä. Kauheata ei ole enää mitään. Vaan tuo kellon soitto — mitä varten se?…

Hän katsoi kelloaan.

— Aamukirkkoon, varmaan. Ihmiset menevät kirkkoon; monelle heistä tulee helpompi olla. Niin ainakin sanovat. Ja muistanhan, että minunkin niin oli. Nuori poika silloin vielä olin. Sitte se meni ohi, hävisi. Ja helpompi olla ei minulle sitte enää tullut mistään. Se on totta.

— Totta! Kaikki muka vielä on totta tällaisella hetkellä!

Se hetki tuntui välttämättömältä. Hän käänsi hitaasti päätään ja katsahti taas revolveriin. Se oli suuri, kruununmallinen revolveri, joka joskus aikoinaan oli ollut damaskoitu, vaan sitte oli haalennut pitkäaikaisesta vetelehtimisestä tohtorin kotelossa. Se lepäsi pöydällä perä Aleksei Petrovitshiin päin, joka voi nähdä sen kuluneen puun renkaineen nyöriä varten, ylösvedetyn hanan ja kappaleen seinään päin olevaa piippua.

— Siinä on kuolema. Pitää ottaa ja kääntää ympäri…

Kadulla oli hiljaa; ei kukaan ajanut eikä kulkenut ohi. Ja tuosta hiljaisuudesta kumahti toinen kellonläppäys; ääniaallot tunkivat sisään avonaisesta ikkunasta Aleksei Petrovitshin korviin. Ne puhuivat hänelle vierasta kieltä, mutta puhuivat jostakin suuresta, valtavasta ja juhlallisesta. Kumahdus kuului kumahduksen jälkeen ja kun kajahti viimeinen lyönti ja ääni väräjäen häipyi avaruuteen, niin Aleksei Petrovitsh ikäänkuin oli kadottanut jotakin.

Kello oli tehnyt tehtävänsä: se muistutti miehelle, jonka pää oli sekaisin, että on olemassa vielä jotakin muuta, kuin hänen oma ahdas pikku maailmansa, joka oli vaivannut hänet uuvuksiin ja vienyt itsemurhaan. Hillitsemättömänä aaltona tulvahtivat hänen ylitsensä muistot, katkonaiset, johdottomat, ja kaikki aivan kuin uusia hänelle. Sinä yönä hän vielä ajatteli monta seikkaa toisin ja muisteli paljon, ja kuvitteli, että muisti koko elämänsä ja näki selvään oman itsensä. Nyt hän tunsi, että hänessä on toinenkin puoli, se sama, josta hänen sielunsa arka ääni oli hänelle puhunut.

V.

Muistatko sinä, mitenkä sinä pienenä poikana asuit isäsi luona yksinäisessä, unhotetussa kylässä? Onneton mies hän oli, isäsi, ja hän rakasti sinua enemmän, kuin mitään muuta maailmassa. Muistatko, mitenkä te istuitte kahden kesken pitkinä talvi-iltoina, hän — tiliensä ja sinä — kirjojesi ääressä. Talikynttilä paloi punaisella valolla, himmeten hiljakseen, kunnes otit sakset ja niistit siitä karren pois. Se oli sinun tehtäväsi ja sinä sen toimitit niin vakaasti, että isä aina loi ylös silmänsä "suuresta talouskirjasta" ja katseli sinua, tavallinen, alakuloinen ja ystävällinen hymy huulillaan. Silmäyksenne kohtasivat toisensa.

— Näes, isä, min' oon jo näin paljon lukenut, puhelit sinä ja näytit lukemasi sivumäärän, puristaen lehdet sormesi väliin.

— Lue, lue, poikaseni! kehoitteli isä ja vaipui jälleen tileihinsä.

Hän antoi sinun lukea kaikkea, sillä ainoastaan hyvä painuu hänen kelpo poikansa sydämeen. Ja sinä luit ja luit, ymmärtämättä niitäkään noista mietteistä, vaan selvään, vaikka omalla tavallasi, lapsen tavoin, vastaan ottaen sieluusi kuvaukset.

— Niin, silloin kaikki näytti siltä, miltä näyttikin. Punainen oli punaista, eikä punaisia säteitä heijastavaa. Silloin ei ollut vaikutelmille valmiita muotoja — aatteita, joihin ihminen valaa kaiken havaitsemansa, välittämättä siitä, kelpaako muoto vai eikö siinä ole halkeamaa. Ja jos rakastit jotakin, niin tiesit rakastavasi; epäilyksiä siinä ei ollut.

Kauniit pilkalliset kasvot katsoivat häntä silmiin ja katosivat.

— Entäs tuo? Rakastitko sitäkin? Toden totta, kyllä tarpeeksi tunteita näyttelitte. Vaan tuntui kuin olisit vilpittömästi silloin puhunut ja ajatellut… Kuinka paljon tuskia olikaan! Ja kun onni tuli, niin se ei ollenkaan onnelta näyttänytkään, ja jos silloin todellakin olisin voinut antaa ajalle käskyn: "odota, seis, tässä on hyvä olla", niin olisinpa vielä ajatellutkin oliko käskettävä vai ei. Vaan sittepä, ja hyvinkin pian, piti jo ajaa aikaa eteenpäin… Vaan mitäs nyt sitä ajattelen! Ajateltava on sitä, mikä oli, eikä sitä, miltä on näyttänyt.

Ja ollut oli hyvin vähän: ainoastaan lapsuus. Siitäkin oli muistiin jäänyt vain hajanaisia palasia, jotka Aleksei Petrovitsh ahnaasti alkoi kerätä kokoon.

Hän muistaa pienen talorähjän, makuuhuoneen, jossa hän makasi vastapäätä isää, muistaa punaisen maton, joka riippui isän vuoteen yläpuolella; joka ilta, nukkuessaan, katseli hän tuota mattoa ja löysi sen kummallisista koristeista yhä uusia muotoja: kukkia, petoja, lintuja, ihmismuotoja. Hän muistaa erään aamun ja hajun oljista, joilla uuni pantiin lämmitä. Nikolai-poika oli kantanut eteisen täyteen olkia ja sylyksittäin syytää niitä uunin suusta sisään. Valkea palaa rattoisasti ja kirkkaasti ja savu antaa mieluisan, hiukan kirpeän hajun. Aleksei oli valmis istumaan uunin edessä kokonaisen tunnin, mutta isä kutsui häntä teetä juomaan ja sen jälkeen alkoi opetus. Hän muistaa, miten hän ei ymmärtänyt kymmenmurtolukuja, miten isä kiukustui ja kaikilla tavoin koetti selittää niitä hänelle.

— Hän ei taitanut itsekään osata niitä silloin oikein hyvin, ajatteli
Aleksei Petrovitsh.

Sitte — Biblian historia. Se miellytti Alekseita enemmän. Ihmeellisiä, valtavia ja haaveellisia kuvia! Kain, sitte Joosepin historia, kuninkaat, sodat. Mitenkä kaarneet kantoivot ruokaa profeetta Eliakselle. Ja siinä oli kuva: Elias istuu kivellä, kädessä iso kirja, ja kaksi lintua lentää hänen luokseen, nokassaan jotakin ympyriäistä.

— Isä, katsohan: Eliakselle kaarneet leipää toivat, vaan meidän Korppi viepi meiltä kaikki.

Kesy korppi, jonka nokka ja kynnet olivat punaisiksi maalatut, — se oli Nikolain keksintö, — hyppii syrjittäin sohvan selkälaitaa pitkin ja yrittää, kaulaansa kurottaen, vetää seinältä pronssipuitteita. Puitteissa on pikkarainen vesimaalilla maalattu nuoren miehen kuva, jonka ohimohiukset ovat sileiksi su'itut ja joka on puettu tummanvehreään virkapukuun olkaimineen, tavattoman korkeine punaisine kauluksineen ja tähtineen napinlävessä. Se on isä itse, viisikolmatta vuotta sitte.

Korppi ja kuva vilahtivat ja katosivat.

— Mitäs sitte vielä? Tähdet, luola, seimi. Muistan, että seimi oli minulle vielä aivan uusi sana, vaikka kyllä aikaisemmin tunsinkin seimet tallissa ja navetassa. Vaan tämä seimi näytti joltakin erityiseltä.

Uutta Testamenttia ei opetettu samalla lailla, kuin Vanhaa, ei paksun kuvakirjan mukaan. Isä itse kertoi Alekseille Jesuksesta Kristuksesta ja luki usein sivumääriä Evankeliumia.

— Ja jos joku lyö sinua oikealle korvalle, niin käännä hänelle vasen. —
Ymmärrätkös, poikaseni?

Ja isä alkoi pitkän selityksen, jota Aleksei ei kuunnellut. Hän keskeytti yht'äkkiä opettajansa.

— Isä, muistatko, kun setä Dmitri Ivanovitsh kävi meillä? Silloin tapahtui ihan sillä lailla: hän löi Tuomoa poskelle ja Tuomo vain seisoo ja setä Dmitri Ivanovitsh löi häntä toisellekin poskelle; ja Tuomo seisoo yhä. Minun tuli häntä niin sääli ja minä rupesin itkemään.

— Niin, silloin itkin, — sanoi Aleksei Petrovitsh, noustuaan tuolilta ja alkaen astua edestakaisin huoneessa: — minä silloin rupesin itkemään.

Hänen tuli hirveän sääli noita kuusivuotiaan pojan kyyneleitä, ikävä sitä aikaa, jolloin vielä saattoi itkeä sen tähden, että hänen läsnäollessaan lyötiin puolustuksetonta miestä…

VI.

Ikkunasta puhalsi yhä kylmä ilma; vyöryvä höyry ikäänkuin valui huoneeseen, jossa jo alkoi tuntua viluiselta. Iso, matala lamppu läpikuultamattomine kupuineen, joka seisoi kirjoituspöydällä, paloi kirkkaasti, mutta valaisi vain kirjoituspöydän pinnan ja osan lakea, muodostaen sinne väräjävän pyöreän valokehän; muu osa huonetta oli aivan puolipimeänä. Siinä saattoi eroittaa kirjakaapin, suuren sohvan, vielä jonkun huonekalun, seinäpeilin, johon kuvastui valaistu kirjoituspöytä, ja suuren haahmon, joka rauhattomasti liikkui huoneessa nurkasta nurkkaan, kahdeksan askelta edes ja takasin, vilahtaen joka kerta peilissä. Toisinaan Aleksei Petrovitsh pysähtyi ikkunan luo; kylmä höyry valui hänen kuumeisen päänsä päälle, avoimelle rinnalle ja kaulalle. Hän vapisi, vaan ei virkistynyt. Hän haparoi edelleen katkonaisia ja hajanaisia muistelmiaan, muistellen sadottain pikkuseikkoja, sekaantui niihin eikä voinut käsittää, mikä niissä oikeastaan oli yhteistä ja tähdellistä. Sen hän vain tiesi, että kahdenkymmenen vuoden vanhaksi, jolloin isä lähetti hänet lukioon, hän oli elänyt aivan toisellaista sisällistä elämää ja hän muisti, että silloin oli parempi olla.

— Mikä sinua vetää tuonne puolitajuiseen elämään? Mitä hyvää oli noissa lapsuuden vuosissa? Yksinäinen lapsi ja yksinäinen aikaihminen, ihminen, joka "ei viisastele", niinkuin itse sitä nimitit kuoleman jälkeen. Sinä olit oikeassa, hän oli ihminen, joka ei viisastellut. Elämä oli nopeasti ja helposti hänet murjonnut, rikottuaan hänessä kaiken hyvän, millä hän nuoruudessaan oli varustautunut; vaan eipä se ollut mitään pahaakaan tuonut sijaan. Ja hän eleli loppuikänsä voimattomasta lemmestä, jonka melkein kokonaan oli sinuun kohdistanut…

Aleksei Petrovitsh muisteli isäänsä ja ensi kerran monien vuosien kuluttua tunsi rakastavansa häntä huolimatta kaikista hänen viisastelemattomuuksistaan. Hänen teki mieli nyt, vaikkapa silmänräpäykseksi, siirtyä lapsuuden aikaansa, kylään, pieneen taloon ja hyväillä tuota maailman murjomaa miestä, hyväillä koruttomasti, lapsen tavoin. Hän halusi sitä puhdasta ja korutonta rakkautta, jonka ainoastaan lapset tuntevat, ja ehkäpä vielä jotkut ihan puhtaat, koskemattomat aikaihmistenkin luonteet.

— Eikö toden perään voi palauttaa sitä onnea, sitä kykyä tuntea, että puhuu ja ajattelee totta? Kuinka monta vuotta olenkaan kokenut tätä! Sitä puhuu innokkaasti, aivan kuin vilpittömästi, vaan sielussa aina kuitenkin piilee mato, joka jäytää ja imee. Se mato on — ajatus, että etköhän toki, ystäväni, valhettele tuota kaikkea? Ajatteletkohan sinä todenperään sitä, mitä nyt puhut?

Aleksei Petrovitshille syntyi päähän vielä lause, nähtävästi, mieletön:

— Ajatteletkohan sinä todenperään sitä, mitä nyt ajattelet?

— Se oli mieletön, mutta hän ymmärsi sen.

— Kyllä, silloin ajattelin juuri sitä, mitä ajattelin. Rakastin isää ja tiesin rakastavani. Herra Jumala! Jospa olisi edes joku oikea, teeskentelemätön tunne, joka ei kuolehdu oman minäni sisässä. Sillä onhan maailma olemassa! Kirkonkello siitä muistutti minulle. Kun se kumahti, niin muistin kirkon, muistin kansan joukon, muistin äärettömän ihmislauman, muistin oikean elämän. Kas sinne sitä on itseään pakoon mentävä ja siellä pitää rakastaa. Ja rakastaa niin, kuin lapset rakastavat. Kuin lapset… Sehän on sanottu tässä näin…

Hän meni pöydän luo, aukaisi yhden laatikoista ja alkoi etsiä siitä jotakin. Pieni tummanvihreä kirja, jonka hän kerran oli ostanut eräästä näyttelystä naurettavan halvasta hinnasta, vetelehti siellä nurkassa. Ihastuen sieppasi hän sen käteensä. Lehdet, kapeiksi, kaksipalstaisiksi hienosti painetut, lensivät nopeasti hänen sormiensa välitse, tutut sanat ja lauseet muistuivat hänelle mieleen. Hän alkoi lukea ensi sivulta ja luki kaikki perättäin, unhottaen jo senkin lauseen, jonka vuoksi oli hakenut kirjan. Ja se lause oli hänelle ammoin aikoja tuttu ja ammoin aikoja unhotettu. Kun hän oli lukenut siihen saakka, niin se hämmästytti häntä äärettömän sisällyksensä takia, joka oli lausuttu kuudella sanalla: "Ellette käänny ja tule lasten kaltaisiksi…"

Hänestä näytti, että hän ymmärsi kaikki.

— Tiedänkö minä, mitä nämä sanat merkitsevät? Kääntyä ja muuttua lapseksi!… Se merkitsee, ettei ole ensi sijalle asetettava oma itsensä. Tempaistava on pois sydämestä tuo ilkeä epäjumala, möhömahainen epäsikiö, tuo inhoittava Minä, joka, kuin mato, kalvaa sielua ja tahtoo yhä uutta ja uutta ravintoa itselleen. Vaan mistä minä sen otan? Olet jo kaikki syönyt. Kaikki voimat, koko aika on ollut pyhitetty oman itsesi palvelukselle. Milloin olen ruokkinut sinua, milloin kumarrellut sinulle; vaikka olen vihannut sinua, niin olen sittenkin kumarrellut, uhraten sinulle kaiken hyvän, mitä minussa on ollut. Ja nyt, nyt olen loppuun kumartanut, loppuun kumartanut!…

Hän kertasi noita sanoja, astuen yhä huoneessaan, vaikka jo voimattomin askelin, horjuen, kuin päihtynyt, pää kumarassa itkusta värähtelevällä rinnalla ja pyyhkimättä kyyneleistä kastuneita kasvojaan. Jalat kieltäytyivät tekemästä palvelustaan; hän istuutui hyykistyen sohvan nurkkaan, nojautui sen kylkilaitaan ja, laskien kuuman päänsä käsivarrelleen, itki kuin lapsi. Ja sitä voimien herpautumista kesti kauan, mutta tuskia ei hän enää tuntenut. Lauhtui kuohunut teennäinen viha; kyyneleet vuotivat helpottaen, eikä hävettänyt itku; tulipa kuka tahansa sisään, niin hän ei olisi pidättänyt näitä kyyneleitä, jotka haihduttivat vihan. Hän tunsi nyt, ettei epäjumala ollut vielä kaikkia niellyt, se, jota hän niin monta vuotta oli kumarrellut, että oli vielä rakkautta jäljellä, jopa uhrautuvaisuuttakin, että maksoi vielä vaivaa elää tuota tähdettä tyhjentääkseen. Minne, niihin tarkoitukseen — sitä hän ei tietänyt eikä hänen sillä hetkellä tarvinnutkaan tietää, minne vuodattaa katumustaan. Hän muisti murheet ja kärsimykset, jotka hän oli saanut elämässä nähdä, todelliset elämän surut, joiden edessä hänen tuskansa yksitellen eivät merkinneet mitään, ja hän ymmärsi, että hänen oli siihen suruun sukelluttava, otettava osakseen palanen sitä, ja vasta silloin syntyy hänen sydämessään rauha.

— Kauheata! Minä en voi enää elää omalla uhallani ja ansiollani; pitää ja välttämättä pitää liittää itsensä yhteiseen elämään, kiusaantua ja iloita, vihata ja rakastaa ei oman minänsä tähden, joka nielee kaikki eikä anna mitään korvaukseksi, vaan ihmiselle yhteisen totuuden tähden, joka on maailmassa, väitinpä vastaan kuinka paljon tahansa, ja joka puhuu sielulle, vaikka kuinka koettaisinkin tukehduttaa sitä. Niin, niin! kertasi Aleksei Petrovitsh hirveässä mielenkuohussa: — tuo kaikki on sanottu siinä vihreässä kirjassa ja sanottu ikipäiviksi ja oikein.

Pitää "hyljätä oma itsensä", tappaa oma minänsä, viskata se pellolle…

— Mitä hyötyä siitä sinulle on, mieletön? kuiskasi muuan ääni.

Mutta toinen, ennen arka ja kuulumaton, jyrähti sille vastaan:

— Vaiti! Mitäs hyötyä hänelle lähtee, jos hän itse raatelee itseään?

Aleksei Petrovitsh hypähti seisaalleen ja oikasihe suoraksi koko kasvultaan. Tuo väite sai hänet ihastumaan. Sellaista hurmausta ei hän ollut koskaan vielä kokenut, ei mistään menestyksestä maailmassa, ei naisen rakkaudestakaan. Tämä hurmaus syntyi sydämessä, syöksyi ulos siitä, pulppusi kuumana, valtavana aaltona ja valui kaikkia jäseniä myöten, silmänräpäykseksi kuohutti ja virkistytti tuon kohmettuneen onnettoman olennon. Tuhansittain alkoi kirkonkelloja juhlallisesti soida. Aurinko loimahti huikaisevasti, kirkasti koko maailman ja katosi…

* * * * *

Lamppu, joka oli palanut loppuun pitkänä yönä, valaisi yhä himmeämmin ja himmeämmin ja sammui vihdoin kokonaan. Mutta huoneessa ei ollut enää pimeä: päivä sarasti. Sen rauhallinen harmaa valo vuoti hiljalleen huoneeseen ja niukasti valaisi panostettua asetta ja kirjettä hurjine kirouksineen, joka makasi pöydällä, sekä keskellä huonetta — ihmisruumista, jonka kalpeilla kasvoilla lepäsi levollinen onnen ilme.

VAROITUSMERKKI.

Simeon Ivanov oli ratavartija rautatiellä. Toiselle asemalle oli hänen kojustaan kaksikymmentä, toiselle kymmenen virstaa. Noin neljän virstan päähän oli edellisenä vuonna rakennettu suuri kehruutehdas; metsän takaa sen korkea torni häämötti, vaan lähistössä, paitsi muita kojuja, ei ollut ihmisasuntoa mitään.

Simeon Ivanov oli kivulloinen, monta kovaa kokenut mies. Yhdeksän vuotta sitte oli hän ollut sodassa; oli ollut erään upseerin palvelijana ja tehnyt koko sotaretken hänen seurassaan. Nälkää oli hän nähnyt ja vilua, jos päivänpaisteessakin paahtunut, ja neljän —viidenkymmenen virstan pituisia taipaleita astunut sekä helteessä että pakkasessa: oli hän sattunut kuulasateessakin olemaan, vaan eipä yksikään, Jumalan kiitos, ollut osunut. Kerran seisoi rykmentti ensimäisessä linjassa; koko viikon turkkilaisten kanssa ammuskeltiin: tässä seisoo meidän ketju, tuolla alhon toisella puolen turkkilaisten, ja aamusta iltaan paukuttelevat. Simeonin upseeri seisoi ketjussa myöskin; joka päivä, kolmasti päivässä, kantoi Simeon hänelle rotkosta, jossa rykmentin kyökki oli, kuuman samovaarin ja ruo'an. Astuu, kantaen samovaaria, ihan aukeata ketoa: kuulat vinkuvat, kiviin ropsahtelevat; Simeonia hirvittää, silmiä vetistää, vaan astuu kuitenkin. Herrat upseerit olivat häneen hyvin tyytyväisiä: aina oli heillä kuumaa teetä. Sodasta hän kyllä ehjänä palasi, mutta käsiä ja jalkoja vain kolottaa alkoi. Ja paljon surua hän siitä saakka kokea sai. Kun tuli kotiaan, niin isäukko kuoli; poika oli hänellä neljännellä vuodella, sekin kuoli, kulkutautiin; niin jäi Simeon vaimoineen kahden kesken. Eikä heillä talouskaan oikein mallannut, ja vaikeahan sitä on turvottunein käsin ja jaloin maatakin kyntää. Niinpä kävi heidän mahdottomaksi omaan kylään jäädä; lähtivät muualta onnea hakemaan. Kävi Simeon jos jossakin, vaan ei löytynyt onnea mistään. Vaimo palvelukseen rupesi, vaan Simeon kuljeksii yhä edelleen. Kerran sattui masinalla ajamaan, niin muutamalla pysäkillä näkee, että on tuo asemapäällikkö vähä niinkuin tuttu. Katselee Simeon häntä ja toinen myöskin Simeonin kasvoja tarkastelee. Tunsivat toinen toisensa: oman rykmentin upseeri, näet, oli.

— Sinäkö se olet, Ivanov? kysyy hän.

— Aivan niin, teidän arvonne, minä justiin olenkin.

— Mitenkä olet tänne joutunut?

Kertoi hänelle Simeon, että, näet, niin ja niin.

— Minnekäs nyt olet menossa?

— En voi tietää, teidän arvonne.

— Kuinka niin, hölmö, et voi tietää?

— Aivan niin, teidän arvonne, ei ole, näette, mihin ruveta. Työtä jotakin, teidän arvonne, etsiä pitää.

Katseli häntä asemapäällikkö, mietti ja sanoo:

— Kuulehan, ystävä. Jää sinä toistaiseksi tähän asemalle. Olethan sinä nainut? Missä sinun vaimosi on?

— Aivan niin, teidän arvonne, olen nainut; vaimoni on Kurskin kaupungissa, kauppiaan luona palveluksessa.

— No niin, kirjoita vaimollesi, jotta tulee. Minä toimitan ilmaiseksi piletin. Meillä tässä rautatienkoju piakkoin vapautuu, niin puhunpahan puolestasi liikennetirehtöörille.

— Paljon kiitoksia, teidän arvonne, vastasi Simeon.

Ja hän jäi asemalle. Auttoi kyökkitoimissa, pilkkoi puita, pihan ja laiturin lakasi. Kahden viikon perästä tuli vaimo ja Simeon lähti käsinkuljetettavilla pyörillä kojuunsa. Koju oli uusi, lämmin, puita kuinka paljon tahansa; pieni kasvitarha oli entisiltä vahdeilta jäänyt ja peltomaata pari kaistaletta molemmin puolin rataa. Simeon ihastui kovin ja rupesipa jo miettimään, miten taloutensa järjestää, sekä lehmän että hevosen ostaa.

Annettiin hänelle kaikki tarpeet: sininen lippu, punainen lippu, lyhdyt, torvi, vasara, avain, millä kiskotulkat kiinnitetään, rautakanki, lapio, luutia, pulttia, nauloja ja kaksi pientä kirjaa sääntöjä sekä junain kulkutaulu. Ensi aikoina ei Simeon maannut öisin lainkaan, yhä vaan kulkutaulua tutki: junan piti vasta kahden tunnin perästä tulla, mutta hän jo on oman alueensa tarkastanut, istuu penkillä kojunsa edustalla, ja yhä katselee ja kuuntelee, että eikö jo kiskot tärise ja junan humina kuulu. Ja ulkoa oppi hän säännöt: vaikka huonosti tavata osasi, niin oppipahan ulkoa kuitenkin.

Oli kesä; työtä vähän, luntakaan nyt ei luoda tarvinnut. Eikä sillä tiellä junatkaan taajaan kulkeneet; kahdesti vuorokaudessa Simeon virstansa tarkastaa, missä ruuvinemiä kiinnittelee, hiekotusta tasoittelee, ojia katsastaa ja lähtee kotiaan talouttaan hoitamaan. Mutta siinäpä taloudessa sitä aina vastusta oli: mitä vaan yrittää tehdä, niin kaikesta ratamestarilta kysyä täytyy ja se taas asiasta liikennetirehtöörille ilmoittaa; ja ennen kuin pyyntö on perille saapunut, niin on jo aika ohi. Ikäväksikin tuo kävi Simeonin ja hänen vaimonsa.

Kului noin pari kuukautta aikaa; alkoi Simeon tutustua naapureihinsa, muihin vahteihin. Toinen oli vanha ukko; kauan jo oli aiottu hänet toiseen vaihtaa: tuskin, näet, kykeni enää kojustaankaan ulkona käymään. Ja vaimonsa hänen puolestaan radankin tarkasti. Toinen ratavahti taas, mikä lähempänä asemaa asui, oli nuori mies, ruumiiltaan laiha ja jäntevä. Hän ja Simeon kohtasivat toinen toisensa ensimäisen kerran radalla, tarkastelulla, keskivälillä kojuja; Simeon otti lakin päästään ja kumarsi.

— Hyvää päivää, sanoo, naapuri.

Naapuri katsahti häneen kieroon.

— Päivää, sanoo.

Kääntyi ja meni tiehensä. Sen jälkeen heidän vaimonsa kohtasivat toisensa. Tervehti Simeonin Arina naapuria; vaan sekään ei paljon tarinoimaan ruvennut, otti ja meni pois. Kerran tapasi hänen Simeon.

— Kovinpa tuo, sanoo, miehesi on harvapuheinen.

Eukko oli vaiti, sitte sanoo:

— Mistäpähän sillä sinulle puhumistakaan olisi? Kullakin on omat asiansa… Jumalan haltuun!

Kului siitä yht' hyvin vielä kuukauden verta aikaa, niin tutustuivat. Tapasivat, Simeon ja Vasili, toinen toisensa radalla, istuutuvat radan varrelle, tupakoivat ja omista oloistaan pakinoivat. Vasili enimmäkseen tuppisuuna istuu, Simeon taas kotipuolestaan ja sotaretkestä kertoo.

— Paljon, sanoo, minä jo olen eläessäni murhetta maistanut, vaikk'ei tuota ole, Jumala nähköön, elämää vielä liioin kulunut. Eipähäntä Jumala ole onnea suonut. Ja minkä kohtalon Jumala kerran suo, niin se sinä pysyy. Niinhän, veikkoseni Vasili Stepanitsh.

Vaan Vasili Stepanitsh kopisti piipunpesän ratakiskoa vastaan, nousi ja sanoo:

— Ei meiltä, hyvä mies, kohtalo elämää syö, vaan ihmiset. Sillä ei maailmassa ole sen nälkäisempää ja julmempaa petoa, kuin ihminen. Susi ei syö sutta, vaan ihminen syö ihmisen elävältä.

— Kyllä, veikkonen, susi suden syö, älä, puhukaan.

— Sanotuksi kun tuli, niin sanoin sen. Vaan ei siltä julmempaa olentoa ole. Joll'ei ihmisten häijyyttä ja ahneutta olisi — niin elää kyllä saattaisi. Jokainen tässä yrittää elävältä siepata, siepata kuin minkä palasen ja nielaista.

— Enpä tiedä sanoa, veliseni, sanoo. Ehkä niin onkin, ja jos niin on, niin varmaan sen on Jumala niin sallinut.

— No, jos se taas niin päin on, sanoo Vasili, niin ei meillä ole sinun kanssasi mitään puhumistakaan. Jos jokaisen ilkityön Jumalan päälle viskaa ja itse vaan istuu ja kärsii, niin silloin, veikkonen, ei sitä ole enää ihminen, vaan raato. Se sana pysyy.

Kääntyi ja lähti, ei hyvästiäkään sanonut. Simeon nousi myöskin ylös.

— Naapuri! huutaa hän, minkätähden sinä haukut!

Mutta naapuri ei kääntynyt, vaan meni. Kauan katseli Simeon hänen jälkeensä, kunnes Vasili katosi radan käänteeseen. Palasi sitte kotiaan ja sanoi vaimolleen:

— Koko ilves se on meillä tuo naapuri, eikä ihminen.

Yhtä kaikki eivät riitaantuneet, tapasivat toisensa taas, puhelivat, kuin ennenkin, ja yhäti samasta asiasta.

— Voi veikkonen, ell'ei ihmisiä olisi, niin ei sitä me näissä kojuissa istuttaisi, sanoo Vasili.

— Mitäs?… käyhän tuota kojussakin eläminen.

— Käy eläminen, käy eläminen… Voi sinua! Paljon olet elänyt, vähän eläessäsi ansainnut, paljon katsomassa käynyt, vähän nähnyt. Mikä elämä se on köyhälle miehelle, olipa se kojussa tahi muualla, kun sinun nuo nylkijät syövät. Mehun kaiken imevät, vaan annas kun vanhaksi tulet, niin heittävät pellolle, kun minkä raadon ikään, sikojen syötiksi. Paljonkos sinä palkkaa saat?

— Eipä tuota paljoa ole, Vasili Stepanitsh. Kaksitoista ruplaa.

— Ja minä kolmetoista ja puoli. Vaan annas kun kysyn, miksi? Säännön mukaan pitää jokaisen hallitukselta sama saaman: viisitoista ruplaa kuukaudessa, lämmitys ja valaistus. Kukas se sitte meille kaksitoista tahi kolmetoista ja puoli on määrännyt, annas kysyä?… Ja sitte vielä sanot, että käy eläminen! Ymmärrähän, ett'ei siinä ole puhe vain puolestatoista tahi kolmesta ruplasta. Vaikka kaikki viisitoistakin maksaisivat. Olin tässä viime kuussa asemalla; tirehtööri matkusteli, itse hänen näinkin. Sain sen kunnian. Ajaa ihan yksin eri vakonnissa; astui ulos, seisoo. Vaan en jää minä tänne kauemmaksi; menen, minne silmät vie.

— Minnekäs sinä menet, Stepanitsh? Hyvästä ei ole parempaa etsiminen. Tässä suli' on talo, lämpö ja maatakin pikkaraisen. Vaimosikin on hyvä työntekijä…

— Maata! Katselisitpahan minun maatani. Ei risuakaan siinä kasva. Tässä keväällä olin kaalia istuttaa, niin saapui ratamestari. "Mitäs tämä, sanoo, merkitsee? Miksi ilman pyyntöä? Miksi ilman luvatta? Pois, ett'ei kaalin hajuakaan jäisi." Juovuksissaan oli. Toisen kerran ei olisi mitään sanonut, vaan nyt äkämystyi… "Kolme ruplaa sakkoa!…"

Vasili vaikeni, imaisi piippuaan ja lausui sitte hiljaa:

— Pikkuisen vielä, niin olisin hänet kuoliaaksi iskenyt.

— Kovinpa sinä olet, naapuri, tuittupäinen, sanon minä.

— Enkä ole tuittu, totta vaan puhun ja ajattelen. Ja vielä se, senkin punanaama, saapi minulta maistaa. Itse liikennetirehtöörille valitan. Saapas nähdä!

Ja valittikin toden perään.

Matkusti siitä kerran liikennetirehtööri rataa tarkastelemassa. Kolmen päivän perästä piti Pietarissa suurten herrain sitä tietä kulkeman: revisioonia pitivät, niin täytyi ennen heidän tuloaan saada kaikki kuntoon. Rata tasoitettiin, palkit tarkastettiin, naulat naulattiin, tulkat kiinnitettiin ja patsaat maalattiin; risteyksiin käskettiin keltaista hiekkaa karistelemaan. Lähiputkan eukko ajoi ukkonsakin ulos ruohoa kitkemään. Simeon teki työtä koko viikon; pani kaikki kuntoon, kauhtanansa korjasi ja puhdisti, ja vaskisen lippunsa tiilijauholla oikein kiiltäväksi hankasi. Vasili teki myöskin työtä. Liikennetirehtööri dresiinalla saapui; neljä miestä kamppia väänsi; koneisto surisi ja rattaat kiitivät kaksikymmentä virstaa tunnissa, niin että pyörät vonkuivat. Tuli sitte Simeonin kojun luo; Simeon juoksi ulos ja raportteerasi, kuin sotamies ainakin. Kaikki oli hyvässä kunnossa.

— Joko olet kauan tässä? kysyy tirehtööri.

— Toisesta päivästä toukokuuta, teidän arvonne.

— Hyvä on. Kiitos. Kukas sadannessa kuudessakymmenessä neljännessä numerossa asuu?

Ratamestari, joka hänen seurassaan ajoi, vastasi:

— Vasili Spiridov.

— Spiridov, Spiridov… eikö se ole se sama, joka mennä vuonna muistutuksen teiltä sai?

— Juuri se sama.

— Hyvä on, katsotaan Vasili Spiridoviakin. Anna mennä.

Kävivät miehet kamppiin käsiksi ja dresiina lähti liikkeelle.

Katselee Simeon sen perään ja tuumailee, että jo nyt tulee heillä naapurin kanssa leikki.

Parin tunnin kuluttua lähti hän rataa katsomaan. Silloin näkee, että tuolta radan käänteestä tulee joku, jonka päässä jotakin valkoista häämöittää. Rupesi Simeon tarkastelemaan — Vasiliksi tunsi; kädessä keppi, selässä pieni pussi, poski huivilla sidottu.

— Minnekäs se naapuri on menossa? huutaa Simeon.

Tuli Vasili ihan lähelle: oli kauhean näköinen; kasvot valkoiset, kuin liitu, ja silmät pyörivät päässä; puhua alkoi, vaan ääni katkesi.

— Kaupunkiin, sanoo, Moskovaan… rautatien hallitukseen.

— Vai hallitukseen! Valittamaan siis menet? Älä mene, Vasili
Stepanitsh, anna olla…

— Enkä anna. Myöhäistä se on antaa. Näetsen, kasvoihin löi, verille ihan. Niin kauan kuin elän, en sitä sikseen jätä.

Tarttui Simeon hänen käteensä.

— Jätä pois, Stepanitsh; totta sinulle puhun: ei se siitä parane.

— Mitä paranee! Tiedän sen ilmankin, ett'ei parane; totta sinä kohtalosta puhuit. Itseäni en sillä paranna, vaan totuutta, hyvä mies, puolustaa tahdon.

— Vaan sanohan, mistä se tämä kaikki läksi?

— Mistäkö?… Tarkasteli kaikki, — dresiinalta alas astui, — ja kojuun tuli. Jo minä sen tiesin, että kovasti kyselemään rupee, ja kaikki, niinkuin olla piti, järjestin. Käkesi jo lähtemään pois, vaan minä valittamaan. "Tässä, sanoo, hallitus revisionia pitää, sinä senkin mokoma, ja sinä kasvimaasta valittamaan käyt! Tässä, sanoo, salaneuvokset tulee, ja sinä siinä kaalinesi!" Minä en malttanut, sanoin sanan, en häntä juuri niin varsin kovaan, mutta yht'hyvin se tuntui hänestä loukkaavalta. Kun sitte iskee… niin minä vaan seison, ikäänkuin niin olisi ollakin pitänyt. Vaan heidän pois mentyään, sitte hoksasin, otin ja pesin kasvoni ja läksin.

— Entäs koju?

— Eukko jäi sinne. Hän kyllä kaikesta huolen pitää; ja muutoin vähät heistä ja koko heidän rautateistään.

Vasili nousi ja aikoi lähteä.

— Hyvästi, Ivanitsh. Enpä tiedä, tokko sitä löydän mitään oikeutta itselleni.

— Näinkö sinä todellakin jalkasin lähdet?

— Asemalla pyydän päästä tavarajunaan; huomenna olen Moskovassa.

Naapurit heittivät hyvästi; Vasili lähti ja pitkään aikaan ei häntä kuulunut. Vaimo teki työtä hänen puolestansa, ei maannut yöllä eikä päivällä, kuihtui kokonaan, miestään odottaessaan. Kolmantena päivänä tuli revisioni: veturi, pakaasivaunu ja kaksi ensimäistä luokkaa, mutta Vasilia vaan ei kuulunut. Neljäntenä päivänä näki Simeon hänen vaimonsa: hänen kasvonsa olivat itkusta pöhöttyneet, silmänsä punaiset.

— Joko miehesi on palannut? kysyy hän. Ei vastannut muija mitään, viittasi vaan kädellään ja lähti tiehensä.

* * * * *

Ennen muinoin, vielä poikana ollessaan, oli Simeon oppinut pajupilliä tekemään. Ottaa pois pajukepin sydämen, mihin pitää, läpiä leikkaa, toiseen päähän tulpan pistää ja niin mainiosti laittaa, että soita mitä tahansa. Jouto-aikana valmisteli hän pajupilliä ison joukon ja tuttavan tavarajunan konduktöörin kanssa kaupunkiin torille lähetteli, missä hänelle kaksi kopeikkaakin kappaleesta maksettiin. Kolmantena päivänä revisionin jälkeen jätti hän vaimonsa kotia kello kuuden iltajunaa vastaan ottamaan ja itse otti hän puukon ja lähti metsään pajukeppiä itselleen leikkaamaan. Oli tullut oman alueensa päähän; sillä kohdin teki rata jyrkän käänteen; laskeutui alas radalta ja lähti kulkemaan metsään. Puolen virstan päässä oli iso suo ja sen ympärillä kasvoi mitä mainioimpia pensaita pajupilliä varten. Leikkasi koko kimpun keppiä ja lähti kotiaan. Astuu metsän kautta; aurinko oli jo laskemaisillaan, kuoleman hiljaisuus kaikkialla; kuului vaan, kuinka linnut visertelivät ja risut jalkojen alla rasahtelivat. Astui Simeon vielä vähän, ei ollut enää rata kaukana; tuntui hänestä aivan, kuin vielä jotakin olisi kuullut, ikäänkuin jossakin olisi rautaa rautaa vasten hivuutettu. Astui Simeon sukkelampaan. Korjaustyötä ei siihen aikaan heidän alueellaan ollut. "Mitähän se merkitsee?" ajattelee. Astuu ulos metsän laidalle — siinä kohoaa ratapenger hänen edessään; ylhäällä, radalla, istuu kyykkysillään mies ja jotakin tekee; Simeon nousee hiljakseen hänen luo: luuli, että joku oli ruuvin-emiä varastamassa. Katsoo — mieskin nousi ylös; kädessä on hänellä rautakanki; pistää sen kiskon alle ja vääntää kiskon syrjään. Oikein musteni Simeonin silmissä; aikoo huutaa, vaan ei voi. Kun näkee Vasilin, niin ylös juoksuun, vaan tämäkös kankineen avaimineen penkereen toista puolta kieppuen alas vierii.

— Vasili Stepanitsh! hyvä isä, kultaseni, palaa takaisin! Anna kanki, pannaan kisko paikoilleen, niin ei kukaan saa tietää. Palaa takaisin, pelasta sielusi synnistä!

Vaan ei palannut Vasili, otti ja juoksi metsään.

Seisoo Simeon irtiväännetyn kiskon luona; pajukeppinsä on maahan pudottanut. Tulossa on matkustaja- eikä tavarajuna. Ei häntä pysäytetyksi millään saa, kun ei lippua ole. Kiskoa myöskään ei saa paikoilleen; paljain käsin ei käy nauloja kiinnittäminen. Juosta pitää, juosta välttämättä kojusta jotakin kalua noutamaan. Auta, hyvä Jumala!

Juoksee Simeon kojuunsa päin, hengästyy. Juoksee — tuossa paikassa uupuu maahan. Jo on metsästä ulkona, vaan kojuun vielä sata syltä jälellä, ei enempää, — mutta tehtaalta päin jo humina kuuluu. Kello on kuusi. Kahden minuutin perästä kulkee juna sivu. Herra Jumala! pelasta viattomat ihmisparat! Jo on Simeon näkevinään, kuinka veturi tarttuu vasemmalla pyörällään irroittuneeseen kiskoon, vävähtää, kallistuu, alkaa pölkkyjä repiä ja pirstaleiksi silpoa, siinä vielä käänne ja jyrkkä penger, yhdentoista sylen puote, ja siellä kolmannen luokan vaunut kansaa täpö täynnä, pikkuisia lapsiakin on. Siellä istuvat nyt kaikki, eivätkä tiedä mistään mitään. Voi Herra Jumala, neuvo minua!… Ei, mahdotonta juosta kojuun ja ehtiä ajoissa takaisin.

Eikä ehtinyt Simeon kojuun asti juosta, kääntyi takaisin ja juoksi entistään pikemmin. Melkein tunnotonna juoksee; itse ei tiedä, mitä edessä tulee. Juoksi irtiväännetyn kiskon luo: siinä hänen keppinsä maassa olivat. Kumartui, sieppasi yhden, itsekään tietämättä, mitä varten; ja juoksi eteenpäin. Hänestä tuntuu, että juna jo tulee. Kuulee kaukaisen vihellyksen, kuulee kuinka kiskot tasaisesti ja hiljakseen täristä alkoivat. Juosta etemmäksi ei jaksa; seisattui tuosta kauheasta paikasta sadan sylen päähän; samassa ikäänkuin valo yht'äkkiä hänen ajatuksensa valaisi. Otti lakin päästään ja siitä huivin; sivalsi puukon saappaan varresta ja teki ristinmerkin. Herra Jumala siunaa!

Iski puukolla vasempaan käsivarteensa yläpuolelle kyynäspäätä; veri pärskähti esiin, kuumana suihkuna pulppusi; siihen liinansa kasteli, aukoi, levitteli, keppiin sitaisi ja nosti ylös punaisen lippunsa.

Seisoo siinä, lippuaan huiskuttaa, ja tuolla juna jo tulossa. Ei näe sitä junan kuljettaja, lähemmäksi ajaa, ja sadan sylen päästä ei saa raskasta junaa seisautetuksi!

Ja veri pulppuamistaan vaan pulppuaa; Simeon painaa haavaansa kylkeään vastaan, kiinni tahtoo puristaa, vaan ei ota veri tauotakseen; syväänpä näkyi kättään haavoittaneensa. Jo alkoi päätä pyörryttää; silmissä mustia kärpäsiä lentelee; sitte kokonaan musteni; korvissa soi, kuin kirkonkellot ikään. Ei näe junaa, ei huminaa kuule; yksi ajatus vain päässä pyörii, että en saa seisautetuksi, uuvun, lipun pudotan; ja juna kulkee ylitseni… Auta, Herra Jumala, lähetä toinen sijaan…

Ja mustaksi kävi hänen silmissään, sielussa kaikki tyhjäksi, lipun pudotti. Vaan ei pudonnut lippu maahan: sen otti jonkun käsi jo. nosti korkealle tulevaa junaa vastaan. Kuljettaja näki sen, sulki regulaattorin ja laski vastahöyryn. Juna seisattui.

Ihmiset hyppäsivät ulos vaunuista, ryhmiin keräytyivät. Näkevät: maassa makaa mies verissään, tunnotonna; toinen vieressä seisoo, verinen lippu kepin nenässä.

Katsahti Vasili ympäriinsä, päänsä kumarsi.

— Sitokaa minut, sanoo: minä sen kiskon väänsin.

TARINA YLPEÄSTÄ AGGEISTA.

[Kansantarun mukaan.]

Oli kerran muutamassa valtakunnassa hallitusmies; hänen nimensä oli Aggei. Hän oli kuuluisa ja mahtava: hallitsija oli antanut hänelle täyden vallan maassa; hänen vihollisensa häntä pelkäsivät, ystäviä ei hänellä ollut, ja koko maan kansa eli kuuliaisesti tuntien hallitusmiehensä vallan. Ja hallitusmies kävi ylpeäksi ja alkoi ajatella, ett'ei ketään maailmassa ollut häntä mahtavampaa ja viisaampaa. Eli hän komeasti; paljon oli hänellä rikkautta ja palvelijoita, joiden kanssa ei konsaan puhunut, sillä piti heitä siihen arvottomina. Vaimonsa kanssa eli hän sovussa, mutta piti häntä kurissa, ett'ei tämä itse uskaltanut puhumaankaan ruveta, vaan odotti, kunnes miehensä häneltä jotakin kysyi tahi jotakin hänelle sanoi.

Eli siten Aggei yksin, ikäänkuin korkean tornin huipulla seisonut olisi. Alahalta kansan joukko häntä katselee, vaan hän ei tahdo ketäkään tuntea, seisoo vain ahtaalla alallaan ja ajattelee, että se paikka yksin on hänen arvoisensa: vaikka onkin yksinäinen, niin on kuitenkin ylhäinen.

Meni Aggei eräänä pyhänä kirkkoon. Tuli sinne vaimoineen, kumpainenkin uhkeasti puettuna; kaapu heillä oli kultakuteinen, vyö hohtokivillä siroteltu ja heidän yllään samettitelttaa kannettiin. Ja heidän edellään ja heidän jäljessään kulkivat soturit miekkoineen, tapparoineen ja saattoivat heitä hallitsijan paikalle, josta heidän piti jumalanpalvelusta kuunnella. Heidän ympärilleen asettuivat päälliköt ja virkamiehet. Ja Aggei kuunteli jumalanpalvelusta ja ajatteli omalla tavallaan, niinkuin hänestä näytti, oikeinko vai väärin Raamatussa puhutaan.

Alkoi siitä pappi kirjaa lukea ja tuli siihen paikkaan, missä sanotaan: "rikkaat tulevat köyhiksi ja köyhät rikkaiksi". Vaan kun kuuli ne sanat Aggei, niin suuttui.

— Mikä sinun on, sanoo, pappi, kun semmoista valetta lu'et? Etkö sinä tiedä, kuinka mahtava minä olen ja rikas? Ettäkö minä köyhtyisin ja köyhä minun sijaani rikastuisi?

Pappi vain ei kuunnellut häntä, vaan luki edelleen ja piti jumalanpalveluksen loppuun, vastaamatta Aggeille mitään.

Ja hallitusmies julmistui: käski panna papin rautoihin ja vankeuteen sulkea, ja sen lehden, jossa ne sanat kirjoitetut olivat, käski repiä kirjasta pois.

Vietiin pappi vankeuteen ja lehti revittiin pois, ja hallitusmies Aggei läksi palatsiinsa pitoja pitämään, pidoissa söi, joi ja iloitsi.

Olipa muudan nuorukainen mennyt kaupungin taa ja näki siellä hirven, ison oikein ja kauniin, jommoista ei sitä ennen koskaan ollut nähnytkään. Ja hän tahtoi olla hallitusmiehen mieleen: juoksi kaupunkiin, tuli hänen palatsiinsa ja kertoi palvelijoille hirvestä. Ilmoitettiin siitä Aggeille ja hän käski valmistautua metsästysretkelle.

Lähtivät metsästäjät ulos kedolle; näkivät hirven ja ajoivat sen luo. Seisoo hirvi, pää pystyssä, ja katselee metsästäjiä, ikäänkuin mitä odottaisi. Ei ollut ennen semmoista otusta nähnyt itse Aggeikaan: kookas ja sileä, turpa ohukainen ja viisaannäköinen, sarvet, kuin haarakas puu, syltä kokonainen sarvenkärkien väli. Karva sen ruskea ja kiiltävä, kuin silkki; reidet valkoiset, kuin lumi. Ajaa siitä Aggei likemmä ja ihmettelee, kun ei hirvi juokse pois, vaan silmät suurina häntä yhä katselee, ikäänkuin tahtoisi jotakin sanoa. Tuli lähelle Aggei ja aikoi jo keihäänsä nakata, kun käännähti otus, puisti haarakkaita sarviaan, hyppäsi ensi hyppäyksellä kolme syltää ja kiiti pellolle; ratsu oli Aggeilla semmoinen, ett'ei kullallakaan ostetuksi saa, vaan perään jäi sittekin. Kääntyi hallitusmies seuralaistensa puoleen, vaan heitäpä enää tuskin näkyvissäkään oli; katsoi taas eteensä hirveä kohti ja näki, että se kulkuaan hiljensi. — "No, sanoo, kyllä minä sen ehätän!" Nelistää taas, minkä hevonen pääsee, ja näkee, että yhä likempänä vilkkavat hirven valkeat reidet. Juuri oli keihästä heittämäisillään, niin hirvi päätään kääntää, potkaisee ja taaskin on Aggei kaukana jäljessä. Muut metsästäjät ammoin jo ovat silmistä kadonneet ja autiolla kedolla kiitävät vain hirvi ja Aggei ratsunsa selässä.

Ajaa hän sitä puolen päivää, niin näkee vihdoin, että hirvi juoksee virran luo. "No, — ajattelee, — jos oikealle lähtee, niin se on hukassa, jos vasemmalle niin — minun!" Vasemmalle teki virta polven eikä ollut sieltä otuksella minne päästä; takana metsästäjä, edessä leveä virta, ei ihmisen eikä eläimen yli uida. Kääntyikin hirvi vasemmalle ja ilosta jo hypähteli Aggein sydän. Ajaa ja itse ajattelee: "kohta on jo virta etkä pääse minnekään!" Tuli hirvi virralle ja vähän matkan päässä rannasta oli pieni saari ja saarella tiheä pensaikko ja metsikkö. Hyppäsi hirvi täyttä vauhtia veteen, meni sukelluksiin, kohosi ylös ja ui saarelle. Tulee sitte Aggei virran rannalle ja näkee, että otus jo pensaikkoon katosi. Vaan ajoipa hänkin heponsa veteen.

Astui hepo veteen, kolme askelta astui ja upposi sinne kaulaa myöten eikä enää jalka pohjaa tavoita. Kääntyi Aggei takaisin rantaan ja ajattelee: "Eipä se hirvi niinkään minulta minnekään pääse ja noin vuolaassa virrassa saattaa hevonenkin hukkua." Laskeutui hevosen selästä, sitoi puuhun kiinni, riisui rikkaat vaatteet yltään ja meni veteen. Ui, ui, vähällä oli virta viedä. Vihdoin koettaa jalallaan — jo on pohja. "No, — ajattelee —, kohta minä sen saan" ja astui pensaikkoon.

Vaan vihastuipa Jumala Aggeiseen. Kutsui luokseen enkelin ja käski hänen, otettuaan Aggein muodon, pukeutua tämän vaatteisiin, istua hevosen selkään ja ajaa kaupunkiin. Ja enkeli täytti Jumalan tahdon, niinkuin sanottu oli.

Aggei etsi etsimistään otusta pensaikosta, vaan ei löytänyt. Koko saaren yltä ympäriinsä käveli, pitkin ja poikki pensaiden läpi ryömi, — ei ollut mitään. Eikä voinut Aggei ymmärtää, minnekä hirvi oli joutunut: edessä leveä virta, ei yhdenkään elävän yli uitava; ja olisihan hän toki hirven nähnyt, jos se olisi uimaan lähtenyt. Harmitti Aggeita kovin, vaan minkäs sille teki, täytyi palata takaisin. Tuli rantaan, heitti keihäänsä pois, ett'ei tiellä olisi, ja ui jälleen toiselle rannalle. Katsoo — ei ole siellä hevosta eikä vaatteita. Suuttui siitä hallitusmies, kun ajatteli, että olivat varastaneet ne, ja päätti ankarasti rangaista varasta. Astui ylös vedestä, nousi jyrkälle äyräälle — aukeaa ketoa vain näkyi eikä yhtään ketään. Mitäpä tehdä, täytyi lähteä alastonna. Astuu ja nurmi jalkoja puree: eivät olleet tottuneet avoina olemaan; ja aurinkokin polttaa alastonta ruumista ja päätä. Kulkee siitä Aggei ja nousee kukkulalle; näkee, laaksossa paimen lehmiä ja vasikoita paimentaa. Seisattuu Aggei ja alkaa hänelle kädellään viitata:

— Hoi, sinä, — sanoo, — tules tänne!

Paimen häntä katselee ja ihmettelee. "Mistäs se, — ajattelee, — keskelle aukeata ketoa alaston ihminen ilmestyi?" Meni hiljakseen hänen luokseen; toisessa kädessä pitkä piiska, toisessa tuohitorvi; itse on puettu virsuihin ja huonoon mekkorääsyyn: yli olkapään leipäpussi riippuu.

Aggei hänelle huutaa:

— Miks'et sinä tule, kun huudetaan?

— Kukas sinä olet? kysyy paimen. — Mitä sinä tahdot?

— Etkö ole nähnyt, kuka minun vaatteeni ja hevoseni on vienyt?

— Kukas sinä sitte itse ole? kysyi taas paimen.

— Kuinka, etkö sinä minua tunne? Minä olen teidän hallitusmiehenne,
Aggei.

— Mitä sinä, hölmö, hulluttelet! Hallitusmiehemme vastikään ohitseni kaupunkiin metsästämästä ajoi. Kauan häntä täällä metsästäjät etsivät, ennenkuin löysivät: yhdessä sitte lähtivät.

— Kuinka sinä uskallat, mokoma lurjus! huudahti Aggei.

— Mene, mene! — sanoo paimen, taikka saat piiskaa maistaa.

Ei muistanut hallitusmies enää itseänsäkään vihasta. Unhotti, että oli alaston ja aseeton ja hyökkäsi paimenen kimppuun. Tarttui häntä olkapäähän, tahtoi lyödä, vaan paimen oli väkevämpi häntä: heitti Aggein maahan ja alkoi paukuttaa häntä tuohitorvellaan. Löi siksi, että tuohi kokonaan hajosi, ja silloin hänen sydämensä lauhtui.

— Siin' on, — sanoo, — sulle sanoistasi. Mene!

Nousi ylös Aggei, aivan pahaksi pieksettynä, ja lähti hiljakseen kulkemaan. Vaan mietti paimen ja kävi häntä sääliksi. "Turhaan minä, — ajattelee, — miestä loukkasin: kentiesi hän onkin vain joku veitikka tahi mielipuoli."

Meni Aggei jo vähän matkaa paimenesta, niin kuulee, että toinen häntä kutsuu.

— Kuulehan, tule takaisin.

Kääntyy Aggei, katselee, ja paimen toisessa kädessään jotakin pitelee, toisella häntä luokseen viittaa.

— Tule takaisin! huutaa. — Minnekä sinä alastomana menet?… Tuoss' on sulle edes säkki.

Seisoo Aggei, ei hievahdakaan. Hävetti häntä ja katkeralta tuntui hänen sielussansa. Paimen otti puukon vyöstään, leikkasi säkkiin kolme reikää: yhden päätä, kaksi käsiä varten ja astui Aggein luo.

— Säkkini on tyhjä, leipäni olen kaikki syönyt. Ei ole ihmisen hyvä alastonna kulkea; ota tämä paidan verosta.

Puki Aggei säkin ylleen. Lähti sanaakaan sanomatta kaupunkiin. Astuu ja ajattelee onnettomuuttaan eikä tiedä, mistä se hänelle tuli. Joku petturi varmaan, hänen näköisensä, oli ottanut hänen vaatteensa ja vienyt hevosen. Ja kuta kauemmaksi Aggei astuu, sitä kovemmin hänen sydämensä kiihtyy. "Kyllä minä hänelle näytän, että minä — Aggei — olen se oikea, julma hallitusmies. Käsken torille viedä ja pään poikki hakata. Enkä paimentakaan sillä päästä", — ajatteli Aggei, vaan muisti yht'äkkiä säkin ja häpesi.

Astui siitä iltaan saakka, vaan kaupunkiin vielä äijä matkaa. Täytyi kedolla yötä olla: kaivautui heinärukoon ja makasi siinä koko yön. Aamun sarastaessa nousi ja lähti taas kulkemaan. Tietä myöten ajaa kaupunkiin, torille, paljon kansaa. Yllätti hänen muuan kuorma ja ajajat kysymään mikä mies hän oli ja miksi säkkiin oli puettu.

Muistipa Aggei paimenen antaman selkäsaunan ja pelkäsi toden sanoa.

— Minä, — sanoo, — en ole täkäläisiä ihmisiä; kulin teidän kaupunkinne läpi asioilla, vaan tiellä rosvot päälleni hyökkäsivät, pieksivät pahan päiväiseksi ja ryöstivät sekä hevosen että vaatteet ja rahat veivät. Pukivat ylleni säkin ja laskivat menemään.

Säälivät häntä hyvät ihmiset: kuka antoi paidan, kuka housut; yksi antoi hänelle vanhat saappaanterät, toinen kauhtanan, kolmas lakin. Kiitti heitä Aggei, kysyi, mikä nimi ja missä asuivat ja lähti kaupunkiin jo iloisemmalla mielellä.

"Kohta, — ajattelee, — vaivani loppuvat. Konnan minä rankaisen ja heitä, jotka minua auttoivat, palkitsen."

Meni hän suoraan kirkkotorille: siellä hänen palatsinsa seisoi. Tahtoi portistaan sisälle mennä, vaan eivät vartijat häntä tunteneet eivätkä päästäneet. Pelkäsi, kunhan eivät taaskin rupeisi lyömään, meni pois ja alkoi ajatella, mitä nyt tehdä. Mennä suoraan kotiinsa ei hän voinut: ennenkuin petturin käsiisi saat, pieksävät pahan päiväiseksi ja vankeuteen panevat ja kentiesi tappavatkin. "Pitää kärsiä", — ajattelee. Meni torille, jossa päiväläisiä palkattiin, ja asettui kansan keskelle. Palkattiinpa hän siitä vähästä rahasta tiiliä rakennustyöhön kantamaan. Raskas oli työ: hartiansa kokonaan verille lyötti tottumattomuudesta ja itse oli aivan kuin runneltu. Illalla sai hän rahat ja jakoi ne kolmeen osaan: yhdellä osti leipää ja söi; toisen yön varalle jätti, kolmannella osti paperia vaimolleen kirjoittaakseen. Oli heillä muudan suuri salaisuus, jonka tiesi ainoastaan hän ja hänen vaimonsa, ja jotta vaimo kirjettä uskoisi, kirjoitti hän siitä salaisuudesta ja, tultuaan kartanonsa luo, näki hän erään vaimonsa palvelusnaisista ja antoi hänelle kirjeen perille vietäväksi. Eikä tuntenut häntä hänen huonoissa vaatteissaan palvelusnainenkaan. Asettui Aggei vähän matkan päähän portista vastausta odottamaan.

Vaan hänen vaimonsa, kun näki, että miehensä oli hänen luonaan, ei voinut uskoa tätä kirjettä. Ajatteli, että eiköhän hänen miehensä ollut jollekin tullut ilmaisseeksi salaisuutta ja että joku ilkiö tahtoi pettää häntä. Hän pelkäsi ankaraa miestään ja tiesi, että jos hän saapi kuulla, että hänelle sellaisia kirjeitä tuodaan, niin hän rankaisee häntä asiaa tutkimatta. Ja ajaakseen pois sen miehen, joka kirjeen oli kirjoittanut ja pelottaakseen häntä, ett'ei hän koskaan enää uskaltaisi vaivata häntä, käski hän palvelijain ottaa hänet kiinni, tuoda pihalle ja pieksää häntä. Ja palvelijat tekivät niin ja päästivät Aggein pois vähissä hengissä. Ryömi hän siitä vierastaloon ja tuskitteli koko yön: aamupuoleen vasta nukkui. Ja hänen ruumiinsa oli kipeä, vaan sielunsa sitäkin kipeämpi: viha voimaton ja hillitty kiukku vaivasivat häntä, ja eipä vaivoja pahempaa mitään löydy.

Seuraavana päivänä oli juhlapäivä ja isäntäväki alkoi vierastalosta valmistautua kirkkoon lähtemään. Pukeutui emäntä koreaksi ja meni ulos portille, vaan miehensä vielä jostakin syystä pihalla viivytteli. Alkoipa vaimo miestään kutsua:

— Tule, — huutaa hän, — muutoin menee hallitusmies kirkkoon, emmekä saa häntä nähdä.

Kuuli sen Aggei ja kysyy:

— Kukas se teidän hallitusmiehenne on?

— Sinä näköjään et ole tämän seudun ihmisiä, koska et sitä tiedä. Aggeihan se meillä hallitusmiehenä on. Kaupunkia ja koko maakuntaa hallitsee hän jo kaksitoista vuotta. Julma hän on mies: eilen näin hänet kadulla, pelosta olin vähällä kaatua maahan.

Meni isäntäväki kirkkoon ja Aggei ei tiedä, mitä ajatellakaan. Viittasi vain kädellään. "Tuli, mikä tuli, — ajattelee, — vaan pahempaa, kuin nyt, en voi itselleni tehdä; vaikkapa mestatkootkin minun, vaan minä menen ja saatan ilkiöt ilmi." Ja hän meni isäntäväen jälestä kirkkoon ja asettui kansan joukkoon rappusille, josta hallitusmiehen oli määrä kulkea.

Ja näki Aggei: tulevat hänen henkivartijansa tapparoineen, miekkoineen ja päälliköt ja virkamiehet juhlapuvuissaan. Ja samettiteltan alla kulkee hallitusmies puolisoineen: vaatteet heillä on kultakuteiset, vyöt hohtokivillä sirotetut. Ja katsahti Aggei hallitusmiehen kasvoihin ja kauhistui: Jumala hänen silmänsä aukaisi ja hän tunsi taivaan enkelin. Ja Aggei juoksi kauhistuneena pois kaupungista.

* * * * *

Kauan juoksi hän, tietämättä itse, missä ja minne. Ja hän saapui synkälle salolle ja kaatui väsyneenä puun alle, ja kauan makasi hän voimatonna, tunnotonna, ikäänkuin sielu olisi hänet hetkeksi jättänyt.

Yöllä hän heräsi ja hänen tuli kamala ollakseen. Unhotti, mitä oli kolmena viimeisenä päivänä tapahtunut eikä tietänyt, minkä tähden tähdet häntä oksien välistä katselivat, minkä tähden hänen oli kylmä ja hän ei maannut höyhenpatjoillaan, vaan kostean maan päällä. Alkoi muistella ja muisti kaikki.

Ja katkerasti itki Aggei. Muisti koko elämänsä ja käsitti, ett'ei vain irti revityn lehden tähden häntä Jumala rangaissut, vaan koko hänen elämänsä tähden. "Vihoittanut olen Jumalaa, — ajattelee hän, — ja saanko nyt enää armoa ja pelastusta?"

Kauan makasi hän, itki, katuen syntiään ja rukoillen Jumalalta apua ja voimaa. Ja Jumala lähetti hänelle voimaa.

Aamu koitti; Aggei nousi ylös ja lähti ulos metsästä, meni Jumalan valoisaan maailmaan ihmisten pariin.

Kului vuosi, toinen kuluu, vaan Aggein vaimo yhä luulee, että hänen miehensä asuu yhdessä hänen kanssaan palatsissa. Hän ihmettelee vain, miksi hänen miehensä on käynyt niin nöyräksi ja hyvänluontoiseksi: ei mestaa ketään eikä rankaise; ei käy metsästämässä, vaan kirkossa yhä käy ja tutkii kiistoja ja riita-asioita ja sovittaa riitaantuneet. Harvoin näkee häntä hänen vaimonsa; häntä hän kohtelee lempeästi, toisin kuin ennen, sanoo ystävällisen sanan ja suojaansa poistuu, sinne sulkeutuu ja yksin istuu.

Tuli hänen luokseen vihdoin hänen vaimonsa. "Herrani, sano minulle, millä olen sinua vihoittanut, jotta olet luovuttanut vaimosi luotasi? En tiedä itselläni mitäkään vikaa olevan; miksi minua jo toista vuotta vierastelet?"

Katsahti häneen Enkeli, hymyili leppeästi ja sanoi:

— Et milläkään ole minua vihoittanut, vaimoni armas, mutta minä olen antanut Jumalalle lupauksen, ett'en kolmeen vuoteen sinua tuntisi. Kohta tulee jo kolmas vuosi ja sinä tulet jälleen elämään miehesi kanssa, kuin ennen.

Sanoi, poistui suojaansa ja sulkeutui sinne. Vaimonsa alkoi itkeä ja meni myöskin huoneeseensa.

Niin elivät he kolme vuotta. Viikkoa ennenkuin neljäs alkoi, antoi hallitusmies käskyn koota maakunnastaan kaikki köyhät ja kerjäläiset. Hallitusmiehen kartanolla oli heille kaikille kestit pidettävät ja lahjoja annettava. Kiitivät airueet joka kaupunkiin, lähettivät kaupungeista käskyjä kyliin ja kaikkialle ja joka taholta keräytyi köyhiä.

Eikä tietänyt kukaan siihen saakka, että niin paljon köyhiä maassa oli; tiet kaikki olivat heitä täynnä: ontuvia, jalattomia, kädettömiä, sokeita ja heikkoja ja mielipuolia ja henkisesti köyhiä, vanhoja ja pikkaraisia. Ne köyhät, jotka parempinäköisiä olivat, kulkivat yksitellen, vaan sokeat joukottain. Keräytyivät kaupunkiin, ja niin paljon heitä tuli, ett'eivät edes hallitusmiehen kartanolle sopineet, vaan vieläpä kirkkotorinkin täyttivät.

Meni siitä hallitusmies kirkkoon ja köyhätkin, jotka vain pääsivät, tunkeutuivat sinne, toiset joukottain torilla, kirkon edustalla, seisoskelivat. Palvelijat sillä aikaa torille pöytiä asettelivat ja kattoivat niitä ja panivat niiden päälle piirakkaita ja särvintä, lihaa, mettä ja viinejä. Ja niin paljon kuin kerjäläisiä oli, sijaa riitti kaikille.

Tuli sitte hallitusmies ulos kirkosta, seisattui rappusille, teki kädellään merkin ja koko joukko vaikeni.

— Minä olen iloinen nähdessäni teidät kaikki, hyvät ihmiset: tehkää niin hyvin, nauttikaa vieraanvaraisuuttani. Pöytään käykää ja syökää, ja kun syöneet olette, niin tulen vielä luoksenne.

Sanoi ja meni palatsiinsa. Ruvettiin pöytään istumaan; muuan joukko sokeita täytti kokonaisen pöydän. Kaukaa olivat nämä sokeat tulleet; hiljalleen ja kauvan olivat he käyneet; oli heitä kaksitoista henkeä ja saattaja oli heillä yksi. Hän kävi edessä, kaksi hänestä kiinni pitivät, heistä taas muut parittain. Istutti hän heidät paikoilleen ja itse kävi palvelemaan: kaatoi heille kuppeihin särvintä, piirakasta jakeli, lihaa leikkeli ja lusikoita kullekin antoi. Sokeat syövät ja hän toisesta toiseen käypi ja palvelee heitä.

Päivällisen päättyessä tuli hallitusmies ulos palatsistaan ja alkoi kulkea pöydästä pöytään. Miltä kysyy jotakin, mille ystävällisen sanan sanoo ja hänen perässään astuvat palvelijat, rahaa ja vaatteita kantavat ja kaikille jakelevat. Kun oli kaikkien luona käynyt, niin tulee viimeisen pöydän luo, jossa sokeat istuivat. Kun näki saattaja hallitusmiehen, niin alkoi vavista ja kalpeni kokonaan.

Tulee hallitusmies hänen luokseen ja kysyy:

— Oletko sinäkin kerjäläinen?

— En, suuri hallitusmies, en minä ole kerjäläinen. Kerjäläisten palvelija minä olen.

— Hyvin sanoit, mies. Mikä sinun nimesi on?

Loi sokeainsaattaja katseensa maahan.

— Aleksiksi minua sanotaan.

Katsoi Enkeli hänen silmiinsä, hymyili ja sanoo:

— Ei kaikkia valhetta valheena pidetä. Seuraa minua.

Jätti saattaja sokeansa ja meni hallitusmiehen perästä palatsiin. Kulkevat he joukon läpi ja ihmiset heitä kaikki ihmettelevät: kulkevat kuin kaksi veljeä ikään. Molemmat pitkiä ja kookkaita, molemmilla mustat hiukset ja molemmat yhdennäköiset; sokeainsaattajalla vain tuuheissa kiharoissa paljon harmaita karvoja hopealle hohtaa ja kasvot tuulesta ja päivänpaisteesta mustuneet ovat, vaan hallitusmiehen kasvot ovat valkoiset ja kirkkaat.

Väistyi kansa syrjään ja heidät ohitsensa päästi; ja he menivät palatsiin. Vei siitä Enkeli sokeainsaattajan etäiseen suojaan ja sulkeutui sinne hänen kanssaan.

— Minä tunsin sinut, Aggei, — sanoo hallitusmies, — tunnetkos sinä minut?

— Tunnen, herra, että lähetetty olit minua rankaisemaan. Ja minä kadun syntejäni ja elämääni kaikkea…

Ja Aggei puhkesi itkemään ja ääneen itki. Seisoo Enkeli hänen edessään: kasvonsa loistavat ja hän hymyilee; kohottipa Aggei päätään ja lakkasi itkemästä: ei ollut koskaan sellaista hymyilyä nähnyt.

— Sinun rangaistuksesi on lopussa, — sanoo Enkeli. — Ota hallitusmiehen kaapu, ota miekka ja sauva ja hallitusmiehen päähine ota. Muista, ettäs rangaistu olit ja hallitse kansaa lempeästi ja viisaasti ja ole tästä saakka kansasi veli.

— En, minun herrani, en tottele minä sinun käskyäsi, en ota miekkaa, en sauvaa, en päähinettä, en kaapua. En jätä minä sokeita tovereitani: minä olen heille valo ja ruoka ja ystävä ja veli. Kolme vuotta olen heidän kanssaan elänyt ja työtä tehnyt heitä varten ja koko sielullani olen kerjäläisiin ja köyhiin liittynyt. Suo minulle anteeksi ja päästä minut maailmaan ihmisten luo: kauan seisoin minä yksin kansan keskellä, kuin kivisen patsaan päässä, korkealla olin, mutta yksin; sydämeni kivettyi ja rakkaus ihmisiin katosi. Päästä minut!

— Hyvin sanoit sinä, Aggei, — vastasi Enkeli. — Mene rauhaan!

Ja meni Aleksi-sokeainsaattaja kahdentoista sokeansa kanssa ja teki työtä koko elämänsä heitä ja muita köyhiä ja heikkoja ja sorrettuja varten ja eli siten monta vuotta kuolemaansa asti.

Ja kolmen päivän kuluttua heitti Enkeli hallitusmiehen ruumiin. Ruumis haudattiin ja kansa kaipasi hallitusmiestään, joka alussa ylpeä ollut oli, vaan sitte lempeäksi muuttui.

Vaan Enkeli ilmestyi Herran kasvojen eteen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PUNAINEN KUKKA Y. M. KERTOMUKSIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- VSEVOLOD GARSHIN.

- PUNAINEN KUKKA.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- NELJÄ PÄIVÄÄ

- YÖ.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VAROITUSMERKKI.

- TARINA YLPEÄSTÄ AGGEISTA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE