Keväisiä lupauksia; Alikapteeni Kablukovin elämästä
Date: 2026-05-08T00:00:00+00:00
Keywords: Russian fiction -- Translations into Finnish; Short stories; Russian -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Keväisiä lupauksia; Alikapteeni Kablukovin elämästä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Keväisiä lupauksia; Alikapteeni Kablukovin elämästä

Author: Leonid Andreyev

Release date: May 8, 2026 [eBook #78635]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Emil Vainio, 1907

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78635

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KEVÄISIÄ LUPAUKSIA; ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ ***

language: Finnish

KEVÄISIÄ LUPAUKSIA; ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ

Kirj.

Leonid Andrejev

Helsingissä, Emil Vainio, 1907.

SISÄLLYS:

Keväisiä lupauksia.
Alikapteeni Kablukovin elämästä.

KEVÄISIÄ LUPAUKSIA.

I.

Seppä Vasili Vasiljevitsh Merkulov oli ankaranluontoinen mies, ja kun hän pyhäpäivinä joi itsensä juovuksiin, ei hän laulanut, ei nauranut, eikä soittanut harmonikkaa, niinkuin muut, mutta istui ravintolan nurkassa ja ääneti uhkasi mustalla kärventyneellä sormellaan. Hän uhkasi sekä tiskin takana seisovaa ravintoloitsijaa että vieraita ja palvelijaa, joka tarjoili viinaa ja paistettua kalaa. Kun hän tuli kotiinsa, uhkasi hän tyhjää tupaansa, — hän asui jo kauan aikaa yksin. Väittelyyn ja kiistaan ei kukaan hänen kanssaan ruvennut, sillä naurettavasta uhkaamisestaan siirtyi hän pian julmaan ja veriseen tappeluun; viisikymmenvuotisena oli hän vielä hyvin voimakas ja hänen musta nyrkkinsä sattui päihin kuin moukari. Ja ulkomuotonsakin suhteen oli hän hyvin vahva — laihanpuoleinen, mutta jäntevä ja korkeavartaloinen ja astui ylpeästi: rinta pullisteltuna ja jalat suorina, polviaan notkistamatta, niinkuin hän olisi mitannut harpilla katuja.

Hän eleli, niinkuin kaikki muutkin Strelitskin esikaupungissa, ei hyvin eikä huonosti, eikä kukaan häntä ajatellut eikä huomannut hänen elämätään, sillä jokaisella oli oma vaikea ja usein tuskallinenkin elämänsä, jota yhä tuli ajatella ja huolehtia. Uusia asukkaita tuli vähän esikaupunkiin, joka oli kaupungin syrjässä, ja kaikki sen asujamet olivat tottuneet toinen toiseensa eivätkä huomanneet, miten aika kuluu, eikä sitä, miten nuoret kasvavat ja vanhat vanhenevat. Aika ajottain joku kuoli; hänet haudattiin ja pari päivää puhuttiin levottomasti hänen odottamattomasta kuolemastaan, mutta sitten taas tuli kaikki entiselleen niinkuin ei kukaan olisi kuollutkaan ja tuntui siltä, kuin kuollut vielä jatkaisi olemistaan elävitten keskellä tahi ettei täällä ensinkään olekaan eläviä, vaan ainoastaan kuolleita. Strelitskin esikaupungissa elettiin nälkää kärsien, mutta he tyytyivät siihen nöyrästi ja olemassaolonsa edestä taistelivat välinpitämättömästi ja veltosti kuin sairaat, joilla ei ole ruokahalua, mutta kuitenkin kiistelevät jostain liiallisesta lautasesta huonoa lientä sairaalassa.

Merkulovin tupa ja paja olivat esikaupungin syrjässä, siellä, missä Peresihankin joen ranta alkoi. Ranta oli kuoppia täynnä, joista savea ja hiekkaa otettiin; joki oli matala ja kesällä naapurikylän talonpojat ajoivat kaalaten sen poikki tärisevillä tervalle haisevilla rattaillaan. Merkulovin paja sijaitsi maaluolassa ja maaluolan muotoinen oli tupansakin, jonka vinot akkunat, vanhoine taivaankaaren värisine lasineen, olivat maan tasalla. Maaluolan edessä seisoi mustia, savustaneita pylväitä hevosten kengittämistä varten; nekin olivat vanhuudestaan kallellaan ja niiden pitkät halkeamat näyttivät syviltä rypyiltä, mitkä pitkä ja ankara elämä oli niihin uurtanut. Eräs pylväs horjui jo kaksi vuotta. Merkulov, kulkiessaan juovuspäissään sen ohi, uhkasi sitä ankarasti sormellaan, mutta ei tehnyt mitään sen enempää tukeakseen sitä.

Viisi kuukautta vuodessa makasi Strelitskin esikaupunki lumen alla ja koko sen elämä kului silloin pienissä mustissa tuvissa ja tykytti suonenvedontapaisesti siellä, lian, pimeyden ja köyhyyden tukehduttamana. Päältä päin oli kaikki puhtaan valkeata, autiota ja elotonta, mutta tupien matalien kattojen alla aamusta aikain itkivät lapset, turmeltuneen ilman myrkyttäminä, aikaihmiset riitelivät ja tappelivat voimattomina pääsemään elämän hankaluudesta. Ja kaikkien oli vaikea. Yhtä huonoa ja pimeää oli Merkulovinkin lumen ympäröimässä tuvassa ja kaikki siinä oli vinoa, mustaa, likaista, siellä oli sitä toivottomuuteen saattavaa likaa, mikä oli syöpynyt puuhun ja esineisiin ja muodostunut osaksi niistä. Yksi nurkka oli vinossa ja akkuna törrötti siinä rumasti kylellään, välikatto oli noesta musta ja koristusten asemasta oli seinälle liimattu värillisiä pullonetikettejä: »Kievin kirsikka-likööriä.» Talvella oli vähän työtä ja Merkulovin yksinäinen elämä kului kuin painava uni vinojen seinien keskellä mustan matalan katon alla. Hän makasi niin paljon kuin taisi ja kun hän ei saanut unta, loikoili hän ja tarkasteli tylsän neuvottomana ja kysyvästi elämäänsä. Kalpeana varjona kulki hänen ohitsensa mennyt aika ja se oli niin tyhjä ja kauhistuttavan kummallinen ja näytti niin uskomattomalta, että koko hänen elämänsä sulkeutui siihen ja toista elämää ei ole eikä tule koskaan olemaan. Hänellä oli ollut vaimo, joka kuoli koleraan, eikä Merkulov voinut muistaa tämän kasvojakaan, ikäänkuin ei häntä olisi ollutkaan todellisuudessa, vaan ainoastaan unessa. Oli ollut lapsiakin; yksi pojista sairasti kauan, vaivasi heitä kaikkia ja kuoli, toinen meni sotamieheksi ja katosi tietymättömiin. Jäi ainoastaan jälelle tytär, Maarja; hän oli naimisissa eräällä suutarijuopolla Strelitskissa ja tuli usein juosten valittamaan Merkuloville, että miehensä lyö häntä: hän oli ruma ja pahaluonteinen; ohuet huulensa vapisivat murheesta ja vihasta ja toinen silmänsä, mustan paisunnan peittämänä, pilkisteli pienestä raosta, aivan kuin vieras, surullinen ja salavihainen silmä. Hän kirkui niin, että kuului pitkin katuja, ja haukkui miestään; sitten alkoi hän soimata isäänsä, nimittäen häntä juopoksi, ja naapurivaimot ja lapset katsoivat akkunoista ja ovista ja nauroivat. Ja tuo oli koko hänen elämänsä, toista ei ole, eikä tule olemaan.

Ja hän lepäsi pitkänään mustan katon alla ja mietti; mutta ulkona sammui lyhyt talvipäivä hiljaan ja nöyrästi. Tuvassa alkoi pimetä ja Merkulov astui ulos kadulle: autiona ja tyhjänä, kuin jäätyneinä, lepäsi se lumen alla ja näytti olevan elottoman himmeän taivaan heijastuksena. Ja sen ja tuon harmaan ja synkän taivaan väliin kasvoi äänetön pimeys. Vasilij Suuren kellotornissa soitettiin iltajumalanpalvelukseen ja tuntui niinkuin jokaisen pitkän lyönnin kanssa pimeys laskeutuisi maahan. Kun kirkonkello lakkasi kaikumasta, peitti jo levollinen, mykkä yö koko maan. Merkulovin ohi ajoi maamies leveälaitaisella reellä jokeen päin. Hetken vain vilahti hevonen, päätään pudistellen, maamies kohotettuine turkinkauluksineen reen nokkaan päin nojautuneena, ja kaikki katosi taas syvään pimeyteen, eikä enää kavioiden kapsettakaan kuulunut ja sen taisi aavistaa, että siellä, mihin maamies ajoi, on kaikki yhtä ikävää, paljasta ja köyhää, kuin Merkulovin tuvassa, ja että sielläkin on samankaltainen kylmä talviyö. Kädet housujen taskuissa, nojautuen toiselle jalalleen ja toinen ojennettuna erilleen, katseli Merkulov synkästi taivaaseen, etsien sieltä valoa, eikä löytänyt. Ollen korkeavartaloinen ja musta, muistutti hän liikkumattomana seistessään yhtä noista sepänpajan mustista pylväistä, mitkä olivat ytimeen saakka ajan ja elämän kalvamat.

Jos hänellä sattui olemaan rahoja, niin hän pukeutui ja läksi kaupunkiin, ravintola »Scholkovkiin.» Siellä hän nautti lamppujen heleästä valosta ja ravintolan yhtä heleästä ja kirjavasta melusta, kuunteli miten urut soivat ja hymyili ensin alussa tyytyväisenä, paljastaen tyhjiä syvennyksiä etuhampaittensa sijalla, jotka joku hevonen oli aikoja sitten potkaissut pois. Mutta pian hän juopui, alkoi synkistyä ja liikutti levottomasti kulmakarvojaan ja huomattuaan, että joku katsoo häneen, uhkasi hän hyvin merkitsevästi ja ankarasti kärventyneellä mustalla sormellaan. Urut soittelivat, hätäisesti kähisten, ikäänkuin läkähtyen, rytisevää polkkaa. Merkulovista tuntui, ettei ne soita, vaan että ne syljeskelevät turhan iloisuuden särkyneitä, hyppääviä ääniä, ja siitä hänen mielensä kävi vielä katkerammaksi, synkemmäksi ja levottomammaksi. Hän uhkasi sormellaan kiiltäviä torveja ja mörisi leppymättömästi:

— Ei saa niin soittaa! Millä oikeudella? Ei sinulla ole oikeutta soittaa niin! En siedä!

Kun ravintola suljettiin kello yksitoista, Merkulov, horjuen ja pidellen kiinni aidoista, astui kauan ja vaivalloisesti kotiinsa ja seisahtui tupansa eteen neuvottomana ja vihaisena.

— Minun tupani! — lausui hän, hämmästyneenä kohottaen kulmakarvojaan ja koettaen kohottaa raskaita silmäluomiaan. — Et saa seisoa noin vinossa!

Sitten hän, pudistaen päätänsä, katseli hajamielisesti ympärilleen etsien taivaalta sitä paikkaa, johon oli katsonut illalla, kohotti vaivoin kätensä ja uhkasi koukistuneella sormellaan, jota hän päihtyneenä ollessaan ei jaksanut ojentaa suoraksi.

— En salli, että kaikki on niin! Millä oikeudella?

Ja hän nukkui kulmakarvat synkästi rypistettyinä ja sormi valmiina uhkaamaan, mutta päihtynyt uni masensi tahtoa ja vanhan ruumiin raskaat vaivat alkoivat. Viina poltti sisuksia ja repi rautaisilla kynsillään vanhaa vaivattua sydäntä. Merkulov kuorsasi ja läähätti ja tuvassa oli pimeä, seinillä surisivat näkymättöminä torakat, ja ihmisten henget, heidän, jotka olivat asuneet täällä, kärsineet ja kuolleet» teki pimeyden eläväksi ja pelottavaksi.

II

Se alkoi Suuren paaston kolmannella viikolla, alkoi odottamatta ja senvuoksi erittäin ilahuttavana. Aamulla Strelitskin esikaupunki heräsi savuisessa, kärylle haisevassa, pehmeässä ja lämpimässä sumussa, mutta kun sumu hajosi, tuli ilma selväksi ja kirkkaaksi eikä missään ollut varjoja. Ja maasta, katoista ja taloista putosi pois jotain rautaista, joka oli painanut ja kahlinnut ja kaikki alkoi haista: lumi, lanta ja talot. Tynnyrintekijä Gusjevilla leivottiin ja pitkin katua oli lämpimän leivän kodikasta, miellyttävää hajua. Aivan kuin kiillotettuina, säikkyivät rekijalaksien leveät jäljet tiellä hevoslannan kultavärisine täplineen; lapset juoksivat ulos tuvista ja huusivat, ja kimakalla haukunnalla ajelivat koirat variksia, jotka istuivat vanhoilla mustilla rikkaläjillä. Keveää ja vapaata oli hengittää.

Tuommoisessa epätietoisessa tilassa oli Strelitski muutamia päiviä, mutta sitten nousi aurinko puhtaalle ja syvälle taivaalle ja lumi alkoi sulaa ihmeen nopeasti, kuin tulessa. Pelkkiin kuoppiin keräytyi haisevaa lumivettä, naiset lakkasivat joella käymästä: he kaivoivai puutarhoihin syviä kuoppia, joiden pohjaan, mureain lumiseinien väliin, vesi kokoontui läpikuultavana ja kylmänä kuin lähteeseen. Lumi yhä väheni ja vesi eneni; aurinko valaisi iloisesti ja lämpimästi ja sen säteissä kiilsi ja kimalteli sulava lumipeite. Jokainen vesihelmi välähti valkeana tulikipinänä, ja kun seisoi aurinkoon päin, näytti koko maa syttyneen häikäisevään hohtoon, ja valoon tottumattomiin silmiin koski kipeästi. Mutta sininen taivas oli rauhallinen ja juhlallisen kirkas, ja kun Merkulov kädellään suojellen silmiään katsoi siihen, kävivät hänen kasvonsa, jotka vielä hehkuivat kuuman ahjon paahteesta, vapisevan jännitetyiksi ja viiksissään piiloutui ujo hymy. Hän seisoi kauvan liikkumattomana jäykillä jaloillaan, katseli ja kuunteli, ja tunsi koko ruumiillaan sitä syvää ja salaista, joka tapahtui luonnossa. Ei kuollettava kuin talvella, vaan elähyttävä oli kevätilma; jokainen pieninkin osa siitä oli auringon valoa täynnä, jokainen sen hiuke eli ja liikkui, ja Merkulovista tuntui niinkuin lapsen pienoiset sormet koskettaisivat hänen vanhoja kärventyneitä kasvojaan, niinkuin ne liikuttaisivat hänen partansa hienoja hapsia ja niinkuin ne ilon huimauksessa erittäisivät hiussuortuvan hänen päässään ja heiluttaisivat sitä. Hän silitti hiuksiansa karkealla kädellään, mutta tuo suortuva kohosi taasen ja harmaissa hapsissa kiilsi aurinko.

Ja kaikki ympärillä: kaukainen rauhallinen taivas, vesihelmien häikäisevä väristys maassa, jokien ja ketojen säteilevä avaruus, elähyttävä ja hyväilevä ilma, — kaikki oli täynnä keväisiä selittämättömiä lupauksia. Ja Merkulov uskoi niitä, niinkuin kaikki ihmiset, nuoret ja vanhat, onnelliset ja onnettomat, uskovat kevääseen. Viidennettäkymmenettä kevättänsä otti hän vastaan, mutta se oli uusi ja ilahuttava, kuin hänen elämänsä ensimäinen kevät. Koko Suuren paaston aikana oli Merkulov tehnyt kovasti työtä ja uusi, nöyryyden ja hiljaisen odotuksen tunne ei poistunut hänestä. Hän otti nöyryydellä vastaan raskaan työn, otti nöyryydellä vastaan lian, ahtauden ja elämänsä vaivan ja astui mustaan vinonurkkaiseen tupaansa kuin vieraaseen asuntoon, jossa hän ei tulisi kauan olemaan. Ja niinkuin jotain uutta, tähän asti näkemätöntä, tarkasti hän mustaa savustunutta kattoa, hämähäkin verkkoa nurkissa, kaltevaa permantoa lahonneine lautoineen, tarkasteli näitä vakavalla välinpitämättömyydellä aivan kuin syrjäinen henkilö. Samankaltaisella nöyryydentunteella ja hämärästi tajuten, että piti täyttää joku velvollisuus, ei Merkulov juonut viinaa koko paaston ajalla, eikä riidellyt, ja ravitsi itseään yksin ruisleivällä ja vedellä. Eikä hän mennyt sunnuntaina ravintolaan, niinkuin tapansa oli, vaan istui totisen ja juhlallisen näköisenä talonsa edessä penkillä tahi käveli kurjenaskelin Strelitskia pitkin ja katseli miten lapset leikkivät. — — —

Piinaviikolla Merkulov valmisti itsensä pyhälle ehtoolliselle. Hän kävi joka päivä jokaisessa jumalanpalveluksessa, seisoi sen loppuun asti, osteli hienoja vahakynttilöitä, jotka koukistuivat hänen karkeissa käsissään ja nöyryyden ja pelottavan odotuksen tunne kasvoi hänen sielussaan. Varhain aamulla, kun talojen varjot vielä lepäsivät yli koko kadun, astui hän kirkkoon, öisen ohuen jään rouskuessa jalkainsa alla, ja sen mukaan kuin hän kulki eteenpäin unisten talojen ohitse, ilmestyi hänen ympärilleen samankaltaisia tummia ihmishahmoja aamukylmästä köyristyneinä. Kuin Merkulov, kantoivat hekin syntinsä ja surunsa kirkkoon, ja paljon heitä oli ja köyhästi ja likaisesti puettuina he olivat ja heidän kasvonsa olivat synkät ja karkeat. He astuivat nopeasti ja ääneti, ikäänkuin peljäten, etteivät pudottaisi pisaraa synkän elämänsä syvästä maljasta, ja Merkulov, huumautuneena heidän jalkojensa epäsointuisasta töminästä, yhteisen harrastuksen kuumeen valtaamana, astui yhä kiivaammin jäykillä kurjenjaloillaan. Ja mitä likemmäksi kirkkoa kävijät pääsivät, sitä nopeammiksi ja levottomammiksi tulivat heidän askeleensa. Katsahtaen sivulle, eikö kukaan sivuuta häntä, astui Merkulov kirkon etehiseen, pelästyi askeliensa kumisevaa kaikua kivilattialla ja avasi ujosti raskasta hiljaista ovea.

Ja oven takana kohtasi häntä kylmä juhlallinen hiljaisuus ja tukahutettuja huokauksia; kaiku toisteli virrenlukijan honottavaa epäselvää lukua, jota pitkät käsittämättömät pysähdykset keskeyttivät. Askeliensa narinasta hämillään, seisahtui Merkulov paikalleen, kirkon keskelle, teki ristinmerkin silloin kun muutkin tekivät, polvistui, silloin kun muutkin polvistuivat, ja ammensi yhteisestä rukouksesta levollista voimaa ja luottamusta.

Perjantaina, ennenkuin hän lähti ripille, pyysi Merkulov anteeksi tyttäreltään, Maarja Vasiljevnalta ja tämän mieheltä, juoppo Taraskilta. Taraski, joka ei mennyt ripille, valmisteli kiireellä saappaita, pihkalangan ahkerasti sähistessä, mutta oli kuitenkin huomaavainen appiansa kohtaan ja tämän syvään kumarrukseen vastasi hän kumarruksella ja katumussanoilla:

— Noh, mitäpä, isä! Kaikkihan me, tietysti, olemme sikoja. Mitäpä siitä.

Maarja Vasiljevna puristi yhteen ohuet huulensa ja, katsoen syrjään, vastasi kumartelevalle isälleen:

— Jumala antaa anteeksi. Antakaa tekin anteeksi meille, jos olemme johonkin syylliset.

Vihainen hän oli ja onneton, eikä hänen tehnyt mieli antaa anteeksi, vaan kirota. Katkeraa ja harmillista oli hänen katsoa isäänsä, että tämä oli niin hyvännäköinen, pesty ja kammattu, kun hänellä ei ollut aikaa pestä kasvojaan, että isä oli niin täynnä hänelle, Maarialle, tuntematonta hyvää tunnetta ja että huomenna häntä onnitellaan, että hän pyytää häneltä anteeksi, mutta kuitenkin pitää häntä itseään alhaisempana ja vieläpä juoppo Taraskiakin halvempana. Ja hän ärjäsi aivan vihaisesti isälleen:

— Noh, mene jo! Näethän, että ihmiset ovat työssä.

Yöllä Merkulov ei nukkunut, vaan läksi muutamia kertoja ulos kadulle. Koko Strelitskin esikaupungissa ei näkynyt ainoatakaan vähäistä tulta ja tähtiäkin oli vähän keväisellä sumuisella taivaalla; mustina varjoina seisoivat matalat hiljaiset tuvat, ikäänkuin elämän taakan painamina. Ja kaikki, mihin Merkulov katsoi: tumma taivas harvoine vilkkumattomine tähtineen, piiloutuvat talot, joissa ihmiset nukkuivat, kevätyön raitis ilma — kaikki oli keväisiä epäselviä lupauksia täynnä. Ja hän odotti — vapisten ja nöyränä.

III.

Tavallisina päivinä, pyhinä ja arkipäivinä, ovat kirkon kellotornin ovet suljettuina eikä sinne päästetä ketään, mutta pääsiäisenä ovet ovat auki koko viikon ajan ja jokainen saattaa mennä sinne ja soittaa minkä haluaa — puolipäiväjumalanpalveluksesta aina iltajumalanpalvelukseen asti. Vasilij Suuren valkeassa kellotornissa, jonka seurakuntaan Strelitskin esikaupunki kuului, tungettelihe näinä päivinä paljon joutilasta juhlapukuista väkeä: muutamat tulivat katsomaan kaupunkia ylhäältä tornista, seisoivat huojuvien käsipuitten nojassa ja pureskelivat siemeniä liepeensä alta, ettei vartija toruisi; toiset soittivat kelloja huvikseen, mutta väsyivät pian ja antoivat nuoran muille — ja ainoastaan Merkulovin mielestä juhlakellojen soitto ei ollut huvia eikä naurua, vaan niin vakavaa tehtävää, että siihen tuli panna koko sielunsa. Niinkuin kaikilla muilla, oli hänelläkin hauskan näköinen juhlapuku: punainen paita ja uudet kiiltävät saappaat jalassa, mutta hänen kasvonsa harvahapsisine partoineen ja hampaaton suunsa olivat Suuren paaston mukaisesti synkkinä ja suljettuina. Hän ei käsittänyt, miten kellotornissa saattaa nauraa, katsoi ankarasti hampaitaan paljastaviin strelitskiläisiin ja poikiin, jotka telmivät, sylkivät alas kumartuen käsipuitten yli ja kiipesivät tikapuita pitkin kuin apinat, ja hän ajoi heidät usein pois tornista ja repi heitä korvistakin.

Kaikkein ensimäisenä tuli hän torniin, kun puolipäiväjumalanpalvelusta vielä toimitettiin kirkossa eikä vielä saanut soittaa. Kun hän astui tornin matalasta holvatusta ovesta sisään ja äkkiä joutui kivisten ylöskäytävien pimeyteen ja kylmyyteen, tunsi hän olevansa erotettuna kaikesta, mikä muodosti hänen elämänsä, ja valmiina vastaanottamaan jotain suurta, riemuista ja salaista, jota ei voi sanoin selittää. Vinoon painetuilla särkyneillä portailla oli sitä syvää hiljaisuutta, joka keräytyy satojen vuosien kuluessa ja pimeistä hämähäkin verkoilla peitetyistä nurkista, haljenneista tiilikivistä, mustista salaperäisistä aukoista kurkisteli jotain vanhaa, harmaata ja vakavan miettivää. Pelottavalta kuului askelten narina ja Merkulov astui varovasti ja kunnioittavasti ja levähteli kohteliaasti käännesilloilla, vaikkei ollutkaan väsynyt. Päästyään ylös loi hän vakavan katseen ympärilleen, kuin kirkossa, pyyhkäsi otsaansa liinalla ja katseli pelolla — tuon häntä odottavan äärettömän autuaallisuuden edessä — suurta rauhallista kelloa. Toisista, pienistä kelloista hän ei paljon välittänyt. Ja tuossa, korkeudessa, oli hiljaista, vienon keväisen ilman ja heleän sinisellä taivaalla liitelevien valkoisten pilvien eloisaa hiljaisuutta. Käännesillan laidalla, käsipuitten toisella puolella, jossa rautalevyt olivat valkealla linnunlannalla peitetyt, kävelivät ja kuhertelivat kyyhkyset ja niiden hellä lemmenkuherrus oli äänekkäämpi ja kuului selvemmin kuin kaikki ne erilaiset, ikävystyttävät äänet, mitkä syntyivät ja matelivat maassa kykenemättä kohoamaan taivasta kohti.

Puolipäivän jumalanpalvelus loppui. Ikäänkuin takajaloilleen pystyyn nousseet muurahaiset, hajaantuivat seurakuntalaiset pitkin katuja ja meluavana joukkona, kopisten tikapuitten puisilla astuimilla, kuin pianon koskettimilla, juoksivat iloiset strelitskiläiset ylös torniin, ajoivat melullaan arat kyyhkyset pois ja joku heistä tarttui suuren rauhallisen kellon nuoraan. Heidän jälessään astui kellonsoittaja Semjon, kiirehtimättä ja levollisesti, kuin tottunut ihminen; hänkin oli puettuna punaiseen paitaan ja haiskahti vähän viinalta, niinkuin muutkin strelitskiläiset, ja punaiset kasvonsa, tuuheina heleänpunaisine partoineen, hymyilivät suosiollisesti. Hän iski silmää Merkuloville ja lausui:

— Noh, kummi, soitetaanko?

— Soittakaa te, — vastasi Merkulov synkästi ja astui tyytymättömänä syrjään huuliaan pureskellen: hänen kurkkunsa kuivui levottomuudesta ja selkäänsä pisteli. Muutamat strelitskiläiset hellittivät jo nuoran käsistään ja lähtivät pois hieroen karkeita kämmeniään, ja Semjonkin lähti. Silloin Merkulov päättäväisesti työkkäsi pois erään strelitskiläisen ja tarttui nuoraan. Hän pelkäsi ilmaista levottomuuttaan, mutta kätensä vapisivat ja huulensa liikkuivat hillitsemättömästi, mutta suuri levollinen kello katsoi miettivästi häneen kauhean suurella aukollaan ja odotti kärsivällisesti. Ja verkalleen raskas rautainen kieli alkoi heilua. Se antoi perään mahtavalla ja sujuvalla hitaisuudella, se lähestyi yhä lähemmäksi kiiltävää reunaa, kosketti jo melkein siihen ja keveä kumahdus kajahti jo sen vaskiruumiista. Mutta sen jälkeen kuului lyönti, ensimäinen, arka, irtitempautunut lyönti, joka kuului epäröivältä ja heikolta, kummallisesti rukoillen armoa ja anteeksi antamusta. Ja heti sen jälkeen — toinen, voimallinen ja kumea lyönti tärisytti avaruutta ja pani kivisen kellotornin vapisemaan; ja sen ääni ei vielä ehtinyt häipyä, kun jo uusi sujuvasti seurasi sitä. Ja niin ne seurasivat toinen toistaan, avarina ja vapaina, kuin rautaan puetut urhot, joita kauan oli pidetty joutilaina väijyksissä, mutta nyt olivat rientäneet ulos tappeluun ja hirmumyrskynä kiitivät väistyvän vihollisen kimppuun. Mutta Merkulov rypisti tyytymättömänä kulmakarvojaan, mahtavissa ja avarissa soinnuissa kuuli hän kylmän ja kovan vasken ääntä, eikä niissä ollut sitä, jota hänen kauvan odottava, palavasti janoova sydämmensä kaipasi. Ja yhä voimakkaammin veti hän kellon nuorasta.

Muut strelitskilaiset tarttuivat toisten kellojen nuoriin ja alottivat eriäänistä, kirjavaa soittoa, joka oli heidän punaisten, sinisten ja keltaisten paitojensa kaltainen ja tarkkakuuloinen kellonsoittaja Semjon kuuli kaukaa heidän melunsa. Hän kulki papin kanssa ympäri Strelitskia pääsiäisvirsiä veisaamassa, oli hiukan päissään ja hyvällä tuulella ja pudisti ivallisesti päätänsä kuullessaan epäsointuvaa ja ikäänkuin juopunutta soittoa.

— Kas sitä, kuinka he puhaltavat! Kissojen häitä viettävät! — sanoi hän virrenlukijalle, joka oli aivan punainen nopeasta astunnosta ja juomista.

Merkulov ei kuullut eikä huomannut tuota raakaa epäsointua, josta Semjon kaukana antoi lausuntonsa. Hän oli kokonaan antautunut taisteluun vaskisen hirviön kanssa ja hakkasi sitä yhä raivokkaammin mustiin kylkiin, — ja tapahtui niin, että tuskanhuuto, ihmissydämmen tuskanhuuto kaikui hengettömän vasken äänessä ja vavahtaen lensi siniseen säteilevään avaruuteen. Merkulov kuuli tuon huudon ja raju riemu täytti hänen sielunsa. — Ahaa! — mörisi hän kiristettyjen hampaittensa välitse.

— Ahaa!

Ja uusi mielettömän surullinen ääni, tuskaa täynnä, kuin meri on vettä täynnä, tulinen ja kauhistuttava kuin totuus — uusi ihmissydämmen tuskanhuuto! Aivan kuin kauhistuneena ihmisen voimasta, joka pakotti sen hengetöntä ruumista puhumaan ihmiskielellä — vapisi jättiläiskello alhaalta aivan ylös asti ja itki nöyrästi hänelle tuntemattomasta ihmissurusta ja kohotti taivaaseen voimakkaita rukouksia ja uhkauksia. Ja ilomieliset strelitskiläisetkin kävivät vakaviksi tietämättä miksi, heittivät pois iloisesti kilahtelevien kilikilikellojensa nuorat ja kuuntelivat synkkämielisinä ja pahoillaan heille itselleen tajuttomassa surumielisyydessään, suuren kellon rajua kiljuntaa ja katselivat raivostunutta seppää. Veri nousi hänen kasvoihinsa, levottomaksi käynyt, värisevä ilma kohotti harvat, hiussuortuvat hänen päässänsä, ja hänen vahvoissa moukaroitsija-kourissaan liikkui raskas rautakieli kuin höyhen.

Yhä tuskallisiin miksi ja valittavimmiksi kävivät kuuliaisen kellon vaikeroimiset. Merkulov soitti käsillään, soitti sydämmellääu, joka suonenvedontapaisesti ja tiheään löi hänen rinnassaan; soitti surun murtaman ihmissydämmen tuskalla ja murheella, sydämmen, joka on yksin ja kaikkien unohtama. Hän soitti koko elämällään ja koko elämästään soitti hän — ja yhä raivoisemmin ja vaativammin löi hän raudalla vaskisiin kylkiin, ikäänkuin hän olisi tahtonut herättää jonkun, joka on tuolla tuntemattomassa sinisessä kaukaisuudessa ja nukkuu heräämättä eikä kuule miten maa itkee ja huokaa.

— Vastaa, sinä tuntematon! — kumisi ponnistaen kaiken voimansa vapiseva kello. — Vastaa, sinä voimallinen ja sääliväinen! Katso ihanaa maata! Se on surussaan, kuin leski ja lapsensa, nälkäiset ja loukatut, itkevät. Joka päivä nousee aurinko yli maan ja kulkee piirinsä riemulla, mutta koko sen suuri valo ei voi saada sitä suurta pimeyttä häipymään, joka täyttää kärsivän ihmissydämen. Kadonnut on elämän totuus ja valheeseen tukehtuvat lapset ihanan maan! Vastaa, sinä tuntematon! Vastaa, sinä mahtava ja laupias!

Sepän käsiä ei väsytä. Yhä lujemmin ja lujemmin lyöpi hän kellon mustia kylkiä, ja myrskyisesi itkeä voivottaa helisevä vaski:

— Oi, vastaa!

Strelitskiläiset ovat vaipuneet mietteisiin eivätkä katsahda toinen toiseensa. Eräs heistä käänsi takkinsa liepeen ottaakseen esiin tupakkaa ja jäikin sitten liikkumattomaksi: suu selällään ja silmillään seuraten pelvolla ja toivolla raskaasti edestakaisin liehuvaa rautakieltä, mutta kapea paperossia varten valmistettu paperiliuska rapisi tuulessa. Toinen heistä nojautuu puisia käsipuita vastaan, katsoo alas, mutta ei näe mitään, ei litteitä, aivan kuin maassa makaavia kattoja, ei auringossa kiiltävää jokea. Jotakin tuttua kuulee hän kellon vaikeroivassa äänessä, tuttua ja surullista: noin hänen äitinsä itki, niin itki hän itsekin ja nytkin hän tahtoisi itkeä.

— Oi, vastaa! Vastaa!

Aivan Strelitskin esikaupungin päässä kulkien kuuntelee Semjon kellon soittoa. Hän kallistaa päänsä sivulle ja pudistaa sitä tyytymättömänä. Sitten kiirehtää hän isä Andrein luo ja sanoo hänelle: — Isä, kuulkaa, isä! Kellossa on halkeama. Johan sen sanoin teille aikoja sitten, mutta te ette usko. Kuulkaa nyt!

Ja päätänsä kallistaen kuuntelevat he, mutta iloinen aurinko loistaa heille suoraan silmiin ja tulisena kiiltää papin rinnalla risti.

IV.

Merkulov ei mielellään luonut katsettaan maahan ja koko pääsiäisviikon kuluessa piti hän päänsä vähän taaksepäin nojautuneena ja katseli ylöspäin. Ja koko viikon oli hän raittiina, soitti joka päivä puolipäiväjumalanpalveluksesta aina iltajumalanpalvelukseen saakka Vasilij Suuren kellotornissa ja iltasella istui hän kellonsoittaja Semjonin luona eli käyskenteli kymmenen virstaa kaupungin ulkopuolella ja palasi kotiinsa vasta yöllä.

Kolmantena viikonpäivänä, vähä ennen iltajumalanpalvelusta, tuli Semjon kirkontorniin. Merkulov levähti väsyneenä ja kyttyräselkäinen räätäli Snigir soitti sekasotkuisesti ja ikäänkuin pakosta, saaden kellosta ainoastaan epäselviä ja vapisevia ääniä.

— Päästähän! — sanoi Semjon. Ujosti hymyillen jätti räätäli nuoran irti ja astui sivullepäin pannen kätensä selän taakse kyttyrän alle.

— Kuulehan, kummi, minä sinulle näytän, miten tulee soittaa — kääntyi kellonsoittaja Merkulovin puoleen. — Ei teidän tapaanne!

— Noh, annas kuulla! — virkkoi Merkulov ylpeästi.

Semjon kokosi sormiensa väliin pienten kellojen nuorat, asetti jalkansa laudalle, mikä pani koskimaisen kellon liikkeeseen ja sanoi käskeväsi kyttyräselkäiselle:

— Anna mennä, soita harvaan ja vahvasti. Tunnollisesti.

Heikko räätäli, hymyillen ja kalpeana ponnistuksista, heilutti vielä jäykkää kellonkieltä, kun Semjonin käsissä jo hieno- ja pehmeä-ääniset pikkukellot alkoivat soida. Ne ikäänkuin nauroivat, kuin lapset juoksivat nopeasti, pyörivät ja hajaantuivat ja yhdessä niiden kanssa nauroi lämmin ilma, vanha kellotorni hymyili ja Merkulovinkin kuiviin kasvoihin tuli hymy. Taivaan kirkasta iloa henki sointuvista äänistä ja yhtyen niiden heleihin ääniin, kuin aikaihminen leikkiviin lapsiin, myönsi keskimäkien kello pehmeällä barytoonilla:

— Jaa! Jaa! Jaa!

— Niin lystiä! Niin lystiä! — helisivät lapset.

— Jaa! Jaa! Jaa! — myönsi kello hyväsydämisesti.

Ja niin kaunista se oli, niin vilpitöntä ja valoisaa, että Merkulov ihastuksissaan löi käsillään lanteisiinsa ja hänen nauruun tottumattomat kasvonsa muuttuivat kummalliseksi ryppymykkyräksi, minkä keskelle mustat levottomat silmänsä aivan katosivat. Semjon heitti häneen utelevan katseen ja varmasti, ankaralla ja eriskummallisen kylmällä kasvonilmeellä, heitti hän ilmaan semmoisen kirkkaan lyhteen ilosia ja sointuvia ääniä, että heikon räätälin kyttyrää pitkin kävi kylmä väristys ja kaksi ohikulkijaa seisahtui alhaalla torilla ja katsoi ylös. Ja suuri kello, jota ei enää pakotettu antamaan raivoisia tuskallisia ääniä, levähti syvillä ja tasaisilla soinnilla, jotka juhlallisesti liitelivät siniseen loistavaan avaruuteen. Ja näin ne puhuivat, nuo iloiset kellot:

— Katso ihanaa maata! Se iloitsee kuin äiti ja auringon loistossa riemuitsevat kaikki sen synnyttämät. Yli kaukaisten ketojen lentävät meidän äänemme korkeudessa ja leivo pilvissä vastaa niille ja maassa kiiltävät purot. Kuuletko niiden kristallikirkasta soittoa? Rajoja, rotkoja pitkin ne virtaavat ja raivaavat tiensä lumen alla ja kiitävät koskina jokeen. Katso, muutamat niistä ovat pienet ja elämänsä on lyhyt, kummusta kuoppaan vain, ujosti ja lempeästi ne lorisevat ja paljon puhdasta iloa on niiden suloisessa lirinässä. Kas toiset taas rotkoja pitkin riehuten rientävät, pohjastaan saven keltaisen kohottavat, mustan lumen pois uurtavat ja kantavat sen pirstaleet vapaan virran avaruuteen. Voimakkaina ja raivoisan rohkeina niiden äänet raikuvat ja vapautetun maan riemulaululla ne toinen toistaan tervehtävät. Katso maata, ihana kuin nuori äiti on se, ja auringon loistossa iloitsevat kaikki sen synnyttämät. Kuuletko, kuinka vihreä ruoho kasvaa ja silmikot puhkeavat? Siinä on elämän totuus!

Semjon lopetti. Hengästynyt kyttyräselkä painoi luiset pitkät sormensa rintaansa vasten ja hymyili, alhaalle kokoontui kansaa ja katsoi ylös; — ja voittoisesti heilahuttaen punasta partaansa kääntyi kellonsoittaja Merkulovin puoleen. Tämä seisoi kelloista poispäin kääntyneenä, järkähtämättömässä ja ylpeässä asennossa, ja katsoi ylöspäin Semjonin pään yli.

— Kas, sillä lailla me soitamme, — sanoi Semjon.

— Reippaastiko, vai mitä, kummi?

Merkulov pureskeli huuliaan, loi silmäyksen kelloihin, parruihin, joissa ne riippuivat, katsahti ylönkatseellisesti kyttyräselkään ja vastasi:

— Tiettyhän se on, että te olette mestari, Semjon Saveljitsh. Mutta, kuitenkin — teillä ei ole oikeata ääntä.

— Vaan sinulla on, — naurahti Semjon suosiollisesti. — Aivan kuin akka löisi kepillä halkinaiseen malmipataan! Muka!

Iltajumalanpalveluksen jälkeen Merkulov ei mennyt kotiinsa, vaan jäi kellonsoittajan luokse.

Semjon ryyppäsi viinaa, jota Merkulov käsittämättömästä velvollisuustunteesta osti hänelle joka päivä, joi sitten kotona teetä ja kun aurinko jo laskeutui mailleen, kutsui hän äänettömän vieraansa istumaan penkille. Valkean kellotornin yläosa hohti vielä keväisen iltaruskon kullassa, mutta alhaalla laskeutui jo läpikuultavia varjoja ja kiviseinistä puhalteli yön kylmyyttä. Molemmat olivat ääneti, molemmat polttivat ja seurasivat silmillään tupakan savua; ja tuo sininen lemuava savu aaltoili hitaasti, häipyi ja esiintoi vielä räikeämmin kevätilman raittiuden ja tuoksun. Semjon ei pitänyt pitkästä vaitiolosta, hänestä alkoi tuntua ikävältä ja hän alkoi veltosti, sana sanalta, kertoa palveluksestaan kirkossa, vahakynttiläpätkistä ja kirkonisännästä, kauppias Ardunovista. Kelloista ja soittamisesta hän ei puhunut mitään. Merkulov, yhä tuntien, että takanansa oli tuo äänetön salaperäinen kirkontorni, odotti levottomasti hetkeä, jolloin Semjon alkaa puhua siitä todellisesta, josta tulee puhua. Ja voimatta kauvemmin odottaa, keskeytti hän kellonsoittajan puheen.

— Te soitatte hyvästi, Semjon Saveljitsh.

Kun Merkulov puhui hänen kanssaan maallisesta ja jostakin tavallisesta, sanoi hän hänelle »sinä» ja »Semjon», mutta kun puhe oli kellojen soitosta ja kelloista, siirtyi hän »te»'hen ja nimitti häntä isän nimen mukaan.

— Soitan kyllä, se on varma, — myönsi Semjon. — Mutta, totta sanoen, se onkin taitoa.

— Ei sitä ole jokaiselle annettu.

— Se on tietty, ettei jokaiselle, — myönsi taas kellonsoittaja. — Tarvitaan hyvä korvakin sen käsittämiseen. Muuten pääsee niistä semmoinen häly, että voi veikkoset!

Merkulov oli ääneti.

— Mutta, suokaa anteeksi, mutta kuitenkaan teillä ei ole sitä oikeata — huomautti hän.

— Sointiako?

— Niin, sointia.

Semjon hymyili. Hän ei paljon ajatellut sitä, miten hän soitti, mutta tiesi ihmisten puheista, että soittonsa oli hyvä ja iloinen, tiesi senkin, että tuntee iloa sydämessään tarttuessaan kellon nuoraan.

— Isä Andrej sanoo: kun sinä — sanoo hän — soitat, niin lasit tanssivat pöydälläni.

— Mutta sielu? kysyi Merkulov.

— Sieluko?

— Esimerkiksi, minulla on tytär, Maarja, Maarja Vasiljevna. Miehensä rääkkäsi häntä kauheasti… Niinkö se on jätettävä?

Mutta Semjonia ei haluttanut kuulla ikävää juttua Maarjasta, ja hän alkoi viheltää hiljaan kohottaen ylöspäin punasta partaansa ja silmäili taivasta, josta päivä ei vielä ollut loppunut ja josta pian hopeanhohtoiset tähdet alkoivat syttyä. Merkulovkin vaikeni ja istui kauan vihaisesti pureskellen huuliaan. Sitten kasvonsa kävivät iloisemmiksi ja hän virkkoi:

— Mutta hauskaa on soittaa aamulla varhain, kun kaikki vielä nukkuvat, paukahuttaa niin, että he kaikki hypähtävät vuoteiltaan.

Semjon lakkasi viheltämästä ja yhä silmäillen taivasta, kysyi hän välinpitämättömästi:

— Kuuletko sinä sitten, kun aamujumalanpalvelukseen soitetaan?

— En kuule.

— Sepä se! Eikä sitä kukaan kuule.

Merkulov tahtoi väittää vastaan, mutta katsottuaan Semjoniin ja hänen punaiseen partaansa, mikä välinpitämättömästi törrötti ylöspäin, sanoi hän kylmästi!

— Jää hyvästi.

Kun Merkulov oli astunut tullisalvan toiselle puolelle, alkoi jo pimetä maantiellä ja tähdet, jotka ensin olivat suuret ja kirkkaat kuin hopeaiset viisikopeekat, tulivat teräviksi ja heleiksi ja ikäänkuin katsoivat maahan. Astuttuaan noin kaksi virstaa, istahti hän pyöreälle virstakivelle, ja vaipui raskaisiin mietteisiin — ajatuksetta, sanatta, syviin ja kummallisiin mietteisiin, jotka kahlehtivat ihmisen kuin raskas uni. Hän huokaili syvästi eikä kuullut omia huokauksiaan; otti esiin tupakkaa, laittoi paperossin ja poltti, eikä huomannut sitä. Unisesti täristen ajoivat rattaat ohitse, kummankin puolen maantietä pimeällä kedolla lorisivat purot uinaillen, leväten yön kylmyydessä kiireellisestä päivätyöstään; mutta ei hän nähnyt rattaita eikä kuullut purojen lorinaa. Ja kun hän nousi seisoalleen ja katsoi kummastellen ympärilleen tietämättä, miten hän oli tänne joutunut, oli hänen sielussaan eräs vaikea, selittämätön työ suoritettu ja hän tunsi helpoitusta ja iloa sydämessään.

»Senjka on tolvana, vaikka onkin Saveljitsh», ajatteli hän pilkallisesti, astuen reippaasti kaupunkiin päin jäykillä jaloillaan. Hän muisti kuinka tuo suuri kirkonkello oli tänään vaikeroinut hänen käsissään ja ikäänkuin repinyt pahaisiksi sinistä avaruutta palavalla avuksi huudollaan — ja hänestä oli niin hauskaa, ettei hän voinut pidättää itseään, vaan naurahti yksinäisen kuivaa naurua, joka kuului kummalliselta keskellä yötä. Se oli tässä, se oli hänessä ja hänen ympärillään ja kaikki, mikä oli ollut sitä ennen — poistui johonkin, eikä sitä enää ole eikä siitä enää tarvitse ajatella. Ja niin valoisaa oli hänen päässään kuin kirkossa pääsiäisenä, jolloin jokaisella on kädessään palava vahakynttilä.

— Senjka tolvana! — toisti hän ääneen ja naurahti taas.

Lauantaina Merkulov soitti viimeisen kerran ja kun Semjon melkein väkisin otti häneltä nuoran, oli hän kalpea väsymyksestä ja mielenliikutuksesta ja polvensa vapisivat.

— Odota, älä vielä! — pyysi hän ajattelematta kellonsoittajaa, joka varovaisesti kahdella sormellaan kosketti hänen olkapäähänsä. — Minun tulee vielä soittaa. Kerran vain! Sillä niin pitää.

Kellonsoittaja työkkäsi ääneti hänet pois ja Merkulov jätti kaihomielisellä silmäyksellä hyvästit kirkonkellolle ja lähti pois. Mutta sunnuntaiaamuna heräsi hän iloisena ja reippaana, eikä voinut kauaan aikaan käsittää, ettei hänen ollut mihinkään mentävä. Kuin ihminen, joka kauan on matkustanut, jolla matkalla on ollut paljon seikkailua, katseli hän uteliaasti ja suopeasti vinoja seiniä ja mustaa kattoa, — eikä löytänyt niissä sitä, jota hän etsi. Sitten meni hän pajaan, kosketti sormellaan kylmää tuhkaa ahjossa, sylkäsi ja katsoi miten sylkensä kiertyi palloksi pehmeässä tuhassa. Sitten meni hän ja koetteli pylväitä; eräs niistä heilui. Niin hän kuljeskeli koko aamun tuvasta pajaan, käveli kauan kuihtuneessa pienessä puutarhassaan, jossa paljaat ja kuivuneet vadelmavarret hyljättynä seisoa törröttivät, ja kävi Strelitskissä katsomassa, miten kaksi seuruetta juopuneita strelitskiläisiä tappeli harmonikasta.

Mutta kello kahden aikana, kun hän toimettomana ollessaan pani maata, heräsi hän naisen kirunnasta ja hänen peljästyneiden silmiensä eteen ilmestyivät Maarjan veriset ja kauheat kasvot. Hän läähätti, repi vaatteensa, joita miehensä jo oli repinyt, palaisiksi ja pyöri mieletönnä ympäri tupaa, törmäten nurkkia vasten. Hän ei voinut enää huutaa, ainoastaan kurjasti vinkua, josta tuskin oli mahdollista mitään ymmärtää.

— Voi, hän tappoi!

Merkulov pyöri hänen jälessään ympäri huonetta, mutta ei voinut saada häntä kiinni: hänen päänsä oli lyöty rikki, hän ei ymmärtänyt enää mitään ja raappi kynsillään raivoisassa kauhussaan, ja ulvoi. Vasen silmänsä oli rikkipoljettu saappaan korolla.

Illalla oli Merkulov juovuksissa, tappeli vävynsä Taraskan kanssa ja molemmat vietiin poliisivankilaan. Siellä heidät heitettiin likaiselle asfalttilattialle ja he vaipuivat juopuneen kuolonkaltaiseen uneen vieretysten, kuin ystävät, ja unessa he kiristivät hampaitaan ja hengittivät toinen toistansa kohti palavan viinan kuumaa löyhkää.

ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ.

Kuuralla ja jääneulasilla peitettyjen akkunaruutujen läpi tunkeutuivat talviauringon aamusäteet ja täyttivät kylmällä, mutta iloisella valolla kaksi suurta, korkeata ja tyhjää huonetta, jotka yhdessä keittiön kanssa muodostivat alikapteeni Nikolai Ivanovitsh Kablukovin ja hänen palvelijansa Kukushkinin asunnon. Pakkanen oli nähtävästi enentynyt yöllä, sillä akkunalaudoille kehysten nurkkiin oli muodostunut jääpahkoja ja hengittäessä nousi höyryä huoneen kylmässä ilmassa, joka yön kuluessa oli puhdistunut tupakan hajusta.

— Kukushkin! — huudahti Nikolai Ivanovitsh reippaalla barytooniäänellään, särppien lasistaan kuumaa teetä. Lasi oli asetettu hopeaiseen kehykseen, jonka koristeet olivat mustuneet; se muodosti hopeisille teelusikkoineen kapteenin koko kalleuskokoelman. — Kukushkin!

Huoneeseen astui ovessa kompastellen palvelija, joka oli erotettu vakinaisesta sotapalveluksesta, vääpelin lausunnon mukaan, »tolkuttomuudestaan». Hänen pieni päänsä suurine lapion muotoisine korvineen törrötti kankeana ja hänen pitkä ja laiha vartalonsa asettui kaikellaisiin muihin asentoihin, paitsi siihen, jota vaadittiin.

— Mimmonen nahjus sinä olet, veikko, — nuhteli kapteeni häntä lempeästi. — Pitää tulla heti, kun kutsutaan.

— Aivan niin, — mörähti Kukushkin ja katsahti karsaasti.

— Mimmonen tolvana oletkin, veikko. Mitä sinä vääntelet naamaasi?
Oletko juovuksissa?

— Ei meillä ole varoja juoda.

Nikolai Ivanovitsh ei tahtonut pilata hyvää mielialaansa, kohotti vain ääneti olkapäitään ja käski tuoda viinaa ja einepalaa sekä panna uunin lämpiämään.

— Mikä tuo on? — kapteeni osoitti silmillään kirjavaa teekuppia, joka nähtävästi oli Kukushkinin omaisuutta ja jonka hän toi viinakarahvin ja sardiinien kanssa. — Onko se ryyppylasi? — kapteeni loi katseensa alas.

— Aivan niin.

— Oh, sinä tolvana!… Pyydä emännältä!

Sillä aikaa kun palvelija, istuen kyykkysillään, hääri uunin edessä ja sytytti koivuntuohella märkiä lumisia halkoja polttaen sormiansa, mietiskeli Nikolai Ivanovitsh kaikinpuolin suunnitelmiaan huomisiltaa varten. Lähenevä juhla vaati juhlavarustuksia ja huomenna, jouluaattona, päätti kapteeni laittaa pienet kemut, jotka juomien luvusta päättäen eivät olleet tarkoitetut naisia varten. Eikä kapteeni enää pitänytkään lukua naisista, sillä rykmentin rouvasväkeä, jonka kanssa hänen tuli usein taistella nakkipelissä, hän ei pitänyt naisina ja muitten kanssa hän ei ollut tekemisissä. Kapteeni laati luettelon viineistä ja ruo'ista ja antoi sen vähän tyytymättömällä tunteella palvelijalleen, joka odotetun hyväksymisen asemesta vastasi kuin papukaija: »aivan niin» ja »kuulen». Mutta mitä enemmän hän »kuunteli», sitä hajamielisemmäksi ja synkemmäksi tuli hänen silmäinsä ilme; kapteeni olisi voinut sanoa, että niissä ilmaantui salaista ivaa, ellei hän olisi varmasti tiennyt, että Kukushkin oli typerä ja kykenemätön ivailemaan. Ostoksia piti olla kymmenen ruplan edestä, mutta kapteenilla oli ainoastaan kahdenkymmenenviiden ruplan seteli, jonka hän antoi palvelijallensa. Toivoen saavansa Kukushkinin reipastumaan ja herättääkseen hänessä enemmän toimintahalua, Nikolai Ivanovitsh tarjosi hänelle kupin viinaa, muka pakkasen tähden. Siunattuaan itsensä, Kukushkin ryyppäsi viinan, mutta ei rykässyt, ei sylkässyt eikä kiittänyt, niinkuin hänen olisi pitänyt tehdä tapansa mukaan; hän pyyhkäsi vain huuliansa niin kiivaasti, ikäänkuin hän olisi tahtonut poistaa jokaisen jäljen nöyrästä suopeudestansa. Muutaman minuutin kuluttua keittiön ovi paiskattiin kovasti kiinni.

— Mikä kärpänen on häntä pistänyt? — ajatteli kapteeni. — Ennen hän oli hiljanen, mutta nyt hän on tullut hupsuksi, toissa päivänä oli hän aivan röyhkeä ja emäntäkin valittaa hänestä. Noh, kissa hänet vieköön! Ajattelen mieluummin, miten hauskaa tulee huomeniltana.

Ryypättyhän vielä kaksi ryyppyä viinaa, käveltyään edestakasin huoneessaan, katsottuaan jäätyneeseen akkunaan, josta jo alkoi vuotaa vettä, otti Nikolai Ivanovitsh esille pienen laatikon ja istahti sille kohisevan ja sihisevän uunin eteen. Sen suusta puhaltausi kuumuutta häntä kohti. Sihinä hiljeni ja liekin keltaset kielet nuoleskelivat hiiltyneitä halkoja.

Kaksikymmentä vuotta oli kulunut siitä, kun Nikolai Ivanovitsh samoin istui laatikolla uunin edessä. Silloin hän oli äsken saapunut tähän kurjaan pikkukaupunkiin ja tullut tähän onnettomaan ratsuväenosastoon, jonka upseerit ovat niin sitkeähenkisiä ja jossa edistyminen on niin hidasta. Silloin hän ei vielä ollut kaljupäinen eivätkä hänen kasvonsa olleet punaset ja pöhöttyneet. Toista kieltä puhui silloin tuo tuli, joka niin miellyttävällä kuumuudella hyväili hänen kasvojaan. Se kieli ei ollut niin selvää kuin tämä, se oli tyhmää ja naurettavaa. Se puhui akatemiasta, jonne Nikolai Ivanovitsh aikoi lähteä opiskelemaan; se oli kuiskannut hiljaa ja salaperäisesti jostakin kauniista ja hyvästä tytöstä, joka mieltyisi häneen; se piirsi eläviä kuvia iloisista tanssiaisista, joissa solakka upseeri pinnistettyine vyötäröineen taitavasti polkisi masurkan tahtia ja keskustelisi teräväjärkisesti ja viehättävästi. Tanssi!… Miten naurettavaa tuo tanssiminen on!…

Nikolai Ivanovitsh loi katseen pulleaan vatsaansa ja hymyili kuvitellessaan tanssivansa ja keskustelevansa jonkun neidin kanssa.

— Mutta eikö nyt ole hyvä! Toden totta onkin! — väitti kapteeni ikäänkuin puhuen jollekin; ja näyttääkseen, että hänen on hyvä olla, otti hän ryypyn, mutta ei istahtanut enää uunin luo. Käveleminen huoneessa tuntui järkevämmältä. Hänen ajatuksensa kävivät jokapäiväsiksi, levollisiksi ja veltoiksi — hän ajatteli sitä, että juutalainen Apramka oli pilannut luutnantti Iljinin kiiltonahkasaappaat; sitä, miten paljon rahaa hän oli saapa, kun kerran tulisi komppanian päälliköksi ja sitä, että kasööri oli hyvä mies, vaikka olikin puolalainen.

Kuluneina vuosina oli Nikolai Ivanovitshin täytynyt näyttää toteen, että hän viihtyi hyvin, juuri siten kuin tuleekin viihtyä. Mutta tuo oli ollut vaikeata, kunnes kapteeni hankki itselleen mahtavan liittolaisen — karahvin. Kun hän aamulla otti kaksi tai kolme ryyppyä, tuli kaikki niin selväksi, niin ymmärrettäväksi ja yksinkertaiseksi. Likainen, tyhjä huone ei enää saattanut häntä hämille köyhyydellään. Sitäkään ei voinut huomata, että hän itsekin kävi epäsiistiksi ja laiskaksi: ei muuttanut alusvaatteita koko viikkokausiin, eikä viitsinyt puhdistaa kynsiään. Ja kun hän sen huomasi, silloin se heti kumottiin järkevällä harkinnalla: »eihän minun tarvitse liehakoida neitosia!» Silloin oli myös helpompaa toimittaa virkaansa leväperäisesti eikä tuntunut niin harmilliselta, että hän viisikymmen-vuotisena oli alikapteenina, kun muut oppilaitoksesta samaan aikaan päässeet toverit jo olivat eversteinä, vieläpä muutamat kenraaleinakin. Lakkasi myös kalvamasta tuo hyödytön huoli siitä, että hän oli tuhlannut kaksikymmentäviisi vuotta mielettömään marssimiseen ja huomispäivän takaa-ajamiseen, että hän matkallaan oli paloittain kadottanut sieluansa. Keveä, miellyttävä sumu aaltoili Nikolai Ivanovitshin edessä, peittäen hänen silmistään kaikki, mikä ei kuulunut Horonskin reservipataljoonan neljänteen komppaniaan juutalais-Apramkoineen, preferanssineen, rykmenttiä koskevine päiväkäskyineen ynnä muine jokapäiväisine harrastuksineen.

Mutta tapahtuipa pari kertaa vuodessa, että tuo kapteenin liittolainen muuttui hänen pahimmaksi vihollisekseen. Kiusallisen selvästi ja tuskallisesti nousi hänen eteensä käsitys hänen elämänsä kauheasta turhuudesta — ja silloin Nikolai Ivanovitsh joi yhtä mittaa kaksi viikkoa, istuen kotonansa alusvaatteissaan, naama punasena ja pöhöttyneenä. Juopuneen kyyneliä vuodattaen valitti hän tovereilleen, että hänet oli saatettu turmioon. Ja kun hänen toverinsa hylkäsivät villiintyneen, alkohoolimyrkystä puolihulluksi tulleen ihmisen, seisautti hän palvelijansa kynnykselle ja, ponnistaen viimeisiä voimiansa säilyttääkseen arvonsa, kertoi tälle ankaralla äänellä, että hän, kapteeni, oli hyvä ihminen, mutta ettei häntä käsitetä. Kun palvelijakin jätti »hänen vapaasukuisuutensa», niin »hänen vapaasukuisuutensa» painoi päänsä pöytää vasten ja itki, tietämättä itsekään, mitä hän itki; mutta itku oli sitä katkerampaa, mitä totisempaa ja tuskallisempaa se oli. Kun juomapuhti oli mennyt ohitse, niin kapteeni, vaikka hän häpesikin muistella tahi puhua siitä, ei kuitenkaan voinut vapautua epäselvistä, painavista muistoista. Eräs niistä, tosin muita parempi, oli muisto siitä, että Kukushkin oli auttanut häntä ja ollut myötätuntoinen hänelle. Lieneekö hän ollut vahvempi jaloiltaan kuin muut palvelijat ja kyennyt enemmän kestämään kapteenin sydämen purkauksia (jotka ajoittain osuivat palvelijaan lasin tahi jonkun muun kappaleen kanssa, joka sattui Nikolai Ivanovitshin käteen), vai lieneekö hän jollakin muulla tavalla osoittanut huolenpitoansa, siitä ei kapteeni voinut tarkoin päästä selville. Mutta hän tunsi kiitollisuutta Kukushkinia kohtaan. Siitä syystä hän ei ollut vielä ajanut pois Kukushkinia, vaan kärsi tämän virallisesti todistettua tyhmyyttä ja täysin alasrepivää vaikutusta kapteenin talouteen; sillä mitä Kukushkin ei voinut lyödä rikki, sen hän turmeli jollakin muulla, enemmän tai vähemmän kekseliäällä tavalla. Kapteenin käskyt hän toimitti niin päin seiniä, että muut palvelijat nauroivat sille.

Otettuaan vielä ryypyn, läksi Nikolai Ivanovitsh käymään tuttaviensa luona, jätettyään avaimen ja huolenpidon kortteerista emännälle, joka asui porstuan toisella puolella. Kapteeni palasi kotiinsa myöhään illalla, mutta Kukushkinia ei vielä kuulunut. Yö kului ja sitä seuraava päiväkin — Kukushkinia vain ei kuulunut.

* * * * *

Pistettyään kapteenin luettelon hihankäänteeseensä Kukushkin astui kadulle ja kovan pakkasen ahdistamana hän joudutti pakostakin hanhiaskeleitaan, joiden tähden hänet oli ajettu pois komppaniasta. Pakkasessa tuntui viina lämmittävän, mutta siitä ei hänen mielentilansa käynyt suopeammaksi. Lähetettyään melkoisen joukon paholaisia eräälle ukolle, joka töykkäsi häntä, ja joka myös vuoroonsa ilmoitti hänelle jonkunlaisella kunnioituksella, ettei hän muka ollut vielä koskaan nähnyt mokomaa pitkää paholaista, astui Kukushkin ikäänkuin mielenosotukseksi aivan ajurin hevosen nenän ohi ja ajurin nuhtelevaan huomautukseen hän ärjäsi:

— Paholainen teitä vedelköön, mokomatkin rahkeensyöjät!

Kaikki, mikä sattui Kukushkinin tielle, herätti hänessä vastustusta ja pisteleviä huomautuksia. Mitä paremman näköisempi, kylläisempi ja juhlallisempi häntä vastaan sattuva naama oli, sitä vihaisemmin hän katseli sitä. »Halkeaa vielä tuo lihava koira», tervehti hän ajatuksissaan kauppiasta, joka reessä istuen otti vastaan puotipojan tuomia niinipusseja ja kääröjä. »Ei riitä vieläkään; kas, miten on lihottanut vatsaansa». Ajatus siitä, että kapteeni lähetti hänet kaupungin toiseen päähän asti, niinkuin ei tuossa lähempänä olisi ollut hyviä myymälöitä, saattoi Kukushkinin täyteen ihmisvihan vimmaan. »P—le häntä viivaa! — Osta Motikinilta sillejä, kuuletko?» matki hän kapteenia ja sylkäsi inholla.

— Mutta jospa pistäyn ravintolaan? — kysyi Kukushkin joltakin, joka ei antanut hänelle rauhaa. Ja ylenkatseellisesti töykäten ravintolan ovea katosi hän sen taakse.

— Kas, niin kävinkin ja ryyppäsin! — vakuutti hän voittoisasti astuessaan ulos ravintolasta ja puhalsi suustaan haisevaa ilmaa. Hän katsahti ylpeästi ympärilleen ikäänkuin vaatien koko maailmaa taisteluun, mutta asettui upseerin huomattuaan silmänräpäyksessä asentoon ja teki hänelle kunniaa.

Jyrkältä mäeltä tuli Kukushkinin astua alas sillalle. Joen toiselta puolelta, kaupungin savupiippurivin takaa, josta nousi ilmaan valkeita suoria savupatsaita, hohti kaukainen valkea kenttä, kiiltäen auringon säteissä. Kaukana näkyi pitkä tie ja sillä pitkä liikkumaton kuormajono. Oikealla puolella kohosi siniharsona metsä. Kun Kukushkin näki puhtaan lumikentän, hänen levottomaan mieleensä nousi raju ja katkera vastustuksen tunne. »Ja sinä, lepää siinä vaan!» — ajatteli hän sekä vihalla että epätoivolla.

Kolme viikkoa sitten oli Kukushkin kohdannut kauppatorilla erään maamiehen, joka kaikki Sabakinin kylän uutiset kertomalla loihti hänen eteensä maalaiselämän harrastusten lumoavan maailman — lumoavan, sillä siellä oli Kukushkin syntynyt ja asunut ja hänet oli otettu maalta — ties minkä tähden! Nuo asiat olivat joutuneet häneltä hieman unhotuksiin, mutta pieninkin muistuttaminen pani maalaisveren liikkeeseen, kutsuen Kukushkinia raskaaseen ruumiilliseen työhön — maalle ja auran luo. Maamies kertoi myös siitä, että hänelle, Kukushkinille, oli syntynyt tytär, mutta että nuori äiti oli sairas ja lasta ruokittiin sarvella. Sen lisäksi kertoi hän vielä, että Kukushkinin isällä ei ollut renkiä, ettei hän voinut Ivana-veljen kanssa tulla toimeen taloudessaan ja oli aivan heikontunut; leipää ei riittänyt ja jouluksi tuli lainata Ilja Ivanitshilta, jos Ilja Ivanitsh antaisi. »Ja kyynelsilmin pyytää hän rakasta poikaansa Petrushaa lähettämään rahaa, sillä kuolema lähenee». Kukushkin lähetti maamiehen kanssa ruplan, mutta joutui epätoivoon. Hänen peljästyneen mielikuvituksensa eteen tuli selvä kuva kodin katkerasta puutteesta ja mitä enemmän juhla lähestyi, sitä selvemmäksi ja pakottavammaksi se kävi. Hänen mietiskelyyn tottumattomat aivonsa työskentelivät hitaasti, kiinnittäen kaikki voimansa oivaltamaan tosiseikkaa, joka sulkeutui tuohon yksinkertaiseen vertauskohtaan: »kodissani ei ole leipää eikä työntekijää, mutta minä ostelen Hollannin silliä Motikinilta.»

Nyt Kukushkin käsitti tuon seikan kaikessa totuudessaan. Osaamatta enempää miettiä sylkäsi hän ja koko olentonsa vastusti sitä, vaikka hyödyttömästi, — ihmeekseen ja harmikseen, sillä tuommonen asian laita näytti hänestä vastenmieliseltä; tuntui kuin se olisi ulkoapäin hänen kimppuunsa hyökännyt. Ensin hän mietti lähteä karkuun, mutta se oli niin järjetöntä, että Kukushkin kokonaista kaksi päivää sen jälkeen kohteli kapteenia ivallisesti. Vielä hän vaati virkaveljeltään sotamies Tiytkiniltä tälle lainaamansa kaksikymmentä kopeekkaa ja kun tämä ei antanut sitä, nimitti hän häntä maamoukaksi ja konnaksi.

Kukushkin läheni myymälää, kun jokin äkkiä töykkäsi häntä voimakkaasti sisältäpäin; ja ikäänkuin ruisrääkkä ruohikosta hyppäsi esiin kysymys:

— Mutta — jos varastaisin?

»Jumala varjelkoon» — sanoi Kukushkin peljästyen ja teki ristinmerkin. »Koko meidän suvussamme ei ole ollut varkaita, ja minä varastaisin! Mestaus olisi liian vähän siitä! Ja mitä kaikkea ihmisen päähän pistääkin!» — hymyili hän vilpillisesti ja astui kiireemmin. Mutta kahdenkymmenenviiden ruplan seteli rapisi hänen taskussaan, ja hänen sisässään joku sysäsi, sysäsi — ja sysäsi esiin vastauksen:

— Sanon, että kadotin sen!

»Jumala varjelkoon!» huudahti Kukushkin vielä kerran ja ryntäsi peljästyneenä eteensä sattuvaan oveen. Se oli ravintolan ovi.

Suuttuneena ja levottomana selitti Nikolai Ivanovitsh upseereille, jotka olivat aikeissa tulla hänen pitoihinsa, että hänen palvelijansa oli kadonnut rahoineen päivineen, ja palattuaan kotiinsa löysi hän palvelijansa keittiöstä. Kukushkin istui penkillä ja horjuen ja torkkuen, kiillotti hän innokkaasti kapteenin saapasta.

— Missä sinä, heittiö, olit? Oletko juovuksissa?

— E-en suin-kaan, teidän vapaasukuisuutenne. Kuinka uskalsit juoda, ha?

— Omalla rahallani join, enkä teidän.

— Mitä! Oletko hävytön? Muttei missä ovat ostokset, missä rahat?…

— Kadotin. Totisen Jumalan nimessä…

Kapteeni löi kätensä yhteen ja loi sameat silmänsä äänettömänä palvelijaan. Jos kapteeni sillä hetkellä muistutti Napoleonia, niin Kukushkin oli Oksanina, kestäen pelkäämättä maailman valloittajan katseen. Palvelija katsoi ällistyneenä, nöyrästi ja levollisesti, kuin viattomasti loukattu ihminen ainakin, Nikolai Ivanovitshin silmiin.

— Varastitko? Puhu!

— Noh, tuomitkaa!… Ehkäpä varastinkin. Köyhää ihmistä on helppo loukata. — Kukushkin purskahti itkuun.

Kapteeni tunsi, että viha tukahutti häntä, ja hän sähisi hampaittensa välitse:

— Pane maata, konna. Huomenna rykmenttiin.

— Niinkuin tahdotte, mutta minä joudun hukkaan ilman syytä!

— Vait! Vait, sanon minä!

Jalkaansa polkaisten lähti kapteeni pois keittiöstä. Kukushkin yritti taas ryhtyä saappaaseen, mutta ei ottanutkaan lukuun jatkuvaisuuden lain voimaa, seurasi itse harjan liikkeen mukana ja kaatui penkille.

Kapteenin viha saavutti kaikkein korkeimman huippunsa, se purkautui katkonaisiin huudahduksiin, mutta hukkui pian muutamiin ryyppyihin ja sen sijaan tuli kovan loukkauksen tunne. »Eivät salli edes viettää juhlaa, niinkuin pitää», — valitti kapteeni, kuvaten mielessään huvitusta, josta ei tullut mitään. »Kuinka hauskaa se olisi ollut!» Kapteenin katse kiinnittyi tuon tyhjäksi rauenneen huvituksen kuvaan ja se ikäänkuin himmentyi. »Mutta minä näytän todeksi, että olisi ollut hauskaa!» huudahti kapteeni ja alkoi todistaa. Mutta ihmeellistä! Mitä enemmän kapteeni todisti, mitä useammin hän kaasi suuhunsa todisteita karahvista, sitä epäilyttävämmäksi kävi totuus.

»Juomapuhti!» — ajatteli Nikolai Ivanovitsh kauhistuen, mutta tuo kauhistus muuttui heti iloksi — niin iloitsee ihminen, joka heittäytyy kuiluun päästäksensä päänhuimauksesta. Ikäänkuin kahleensa katkaistuaan nousi kapteenin eteen kuvia, synkkiä, painavia ja uuvuttavan surullisia kuvia. Ja rakkaan tytön kuva nousi hänen eteensä, puhtaana, viehättävänä. »Armaani», kuiskasi Nikolai Ivanovitsh hellästi paksuilla huulillaan. Mutta sen jälessä liiteli liitelemistään toisia kuvia. Kapteeni istui joen rannalla, sen joen, joka vei hänen toivonsa ja haaveilunsa inhimillisestä onnesta pohjattomaan kuiluun, ja yhä enemmän surkutteli ja sääli hän itseään. Viina karahvissa väheni, muuttuen tunteiksi, joita sen harvoin on sallittu herättää ihmissielussa: säälin, rakkauden ja katumuksen tunteiksi. »Ei kukaan tarvitse häntä, ei kukaan iloitse nähdessään hänen pöhöttynyttä ja likaista naamaansa. Hänen paksun, halvauskohtausta ennustavan kaulansa ympäri ei koskaan kierry pehmeitä lapsen käsivarsia, hieno poski ei koskaan painu hänen pistävää leukaansa vasten. Muilla on edes koira, jota he rakastavat ja joka heitä rakastaa.» Kummallisen ajatuksenjuoksun johdosta muisti hän Kukushkinia. Minkätähden Kukushkin rupeaisi rakastamaan häntä? Kukushkin… mikä tuo Kukushkin oikeastaan on?

Kapteeni nousi vaivoin tuoliltaan, otti lampun ja lähti keittiöön. Palvelija makasi pää taaksepäin vaipuneena. Vasemmassa kädessään piteli hän yhä vielä saapasta, oikea käsi riippui raskaana penkiltä alas. Hänen kasvonsa olivat kalpeat ja kivulloisen näköset. Kapteeni näki ensi kerran, miten Kukushkin nukkui, ja tämä näytti hänestä aivan toiselta ihmiseltä. Ensi kerran hän huomasi noissa nuorissa parrattomissa kasvoissa ryppyjä ja nuo kasvot ryppyineen ja vähän kohotettuine kulmakarvoineen näyttivät kapteenista tuntemattomilta, mutta rakkaammilta kuin ne, joita hän näki joka päivä, sillä ne olivat ihmisen kasvot. Tuo vaikutus oli niin uusi ja eriskummallinen, että Nikolai Ivanovitsh astui varpaillaan keittiöstä huoneeseensa ja katseli hämmästyneenä ympärilleen: hänestä näytti, ettei huonekaan ollut sama kuin ennen.

Kului puolituntinen. Huoneesta kuului voimakas kutsu:

— Kukushkin!

Mutta karkeassa äänessä oli uusia tuntemattomia värähdyksiä.

Kukushkin liikahti ja uuden kutsun jälkeen astui hän huoneeseen varovasti koputtaen koroillaan. Painaen päänsä alas seisahtui hän kynnyksen luo ja jäi liikkumattomaksi. Ja tuohon kurjaan ihmiseen kapteeni taisi vihastua!

— Kukushkin!

Palvelijan sormet liikkuivat hieman ja tyrmistyivät taas.

— Varastitko rahat?

— Va-rastinko… en… en…

Kukushkinin ääni vavahti ja hänen sormensa liikkuivat nopeammin.
Kapteeni oli ääneti.

— Nyt siis rupeamme tuomitsemaan sinua?

— Teidän vapaasukuisuutenne… Älkää salliko hukkua!

Kapteeni hypähti äkkiä ylös, astui Kukushkinin luo ja tarttui tämän olkapäihin.

— Tolvana olet! Tekisinkö minä todellakin niin? Oh, sinua! — Kapteeni töykkäsi Kukushkinia, kääntyi sitten poispäin ja astui ikkunan luo, ikäänkuin hän pimeänä jouluyönä olisi voinut nähdä jotakin kadulla. Mutta kapteeni näki ja, kohottaen kätensä kasvoilleen, pyyhkäsi pois jotakin, joka esti selvästi näkemästä.

— Teidän vapaasukuisuutenne…

Palvelijan äänessä kuului sitä samaa, mitä kapteeni oli niin taitavasti pyyhkäissyt.

Kapteenin leveä selkä oli liikkumattomana.

— Noh, mitä? — kuului kumeasti akkunan luota.

— Teidän vapaasukuisuutenne… Rangaiskaa minua!

— Riittää, riittää jo tyhmyyksiä!

Nikolai Ivanovitsh kääntyi ja Kukushkin heittäytyi polvilleen ja tahtoi syleillä hänen jalkojaan. Hämillään, kärsimyksen ja mielenliikutuksen ilme punaisilla kasvoillaan, nosti kapteeni hänet seisomaan, suuteli häntä kömpelösti hänen pystyyn nousseelle tukalleen ja, riistäen pois kätensä, jota Kukushkin tahtoi suudella, töykkäsi hänet leikillisesti etemmäksi.

— Mene nyt matkaasi! Olenko minä pappi? Kaada viinaa karahviin!
Joutuin! Toinen jalka tuolla, toinen täällä!

Voi, kauhistus! Paksumahainen karahvi, joka kymmenen vuotta oli uskollisesti ja rehellisesti palvellut kapteenia, lensi ilmaan, palvelijan käden tempaamana, pyörähti hetkisen käden edessä näyttäen tyhjää pohjaansa ja, tehtyään ratkasevan päätöksen, romahti maahan ja lensi pirstaleiksi.

— Älä ole milläsikään, veikko! Tuo tänne neljännes!

Pitkä ja pimeä on joulu-yö. Jo aikoja nukkuu kristitty maailma. Ainoastaan kapteenin akkunoista kumottaa valo, heittäen kellertävän heijastuksen lumelle…

— Sinä siis lähetit rahat kotiin, sanot?

— Aivan niin, teidän vapaasukuisuutenne. Minä maksan työlläni teille, teidän vapaa…

— Noh, noh! Mitä tyhmyyksiä!

Kapteeni poltti paperossiansa ja, istuutuen syvemmälle rikkinäiseen nojatuoliinsa, sulki mielihyvällä silmänsä. Kukushkin istui erään tuolin laidalla ja seurasi jokaista kapteenin liikettä puoliavoimin suin.

— Ja sinä luulet, että he ovat siitä iloissaan?

— Se on varma, teidän vapaasukuisuutenne, sehän on niin…

— No niin, no niin!

… Pitkä ja pimeä on talvi-yö, mutta sekin väistyy kaikki voittavan valon tieltä. Idässä koittaa…

Kapteenin huoneessa hankitaan levolle. Kukushkin vetää saappaat kapteenin jaloista, ja on intonsa viehättämänä vetämäisillään kapteeninkin alas vuoteelta. Kapteeni asettuu vastakynteen ja voittaa palvelijansa virkainnon. Hellästi painaen rintaansa vasten saappaita, jotka ujosti katselevat maailmaa rikkinäisillä anturoillaan, astuu Kukushkin varpaillaan ulos huoneesta.

— Odotahan… Sanoithan — tytär?…

— Aivan niin, teidän vapaasukuisuutenne, Avdotja.

— No, hyvä, mene nyt.

Ihmeellistä, että ne tuskalliset ajatukset, jotka olivat juomapuhdin enteinä, tällä kerralla valehtelivat! Juomapuhti ei ilmestynyt seuraavana eikä muinakaan päivinä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KEVÄISIÄ LUPAUKSIA; ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KEVÄISIÄ LUPAUKSIA; ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ

- SISÄLLYS:

- KEVÄISIÄ LUPAUKSIA.

- I.

- II

- III.

- IV.

- ALIKAPTEENI KABLUKOVIN ELÄMÄSTÄ.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE