Oikealla uralla
Date: 2026-05-15T00:00:00+00:00
Keywords: Comedy plays; Finnish drama -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Oikealla uralla

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Oikealla uralla

Huvinäytelmä kolmessa näytöksessä

Author: Aapo Pärnänen

Release date: May 15, 2026 [eBook #78691]

Language: Finnish

Original publication: Kuopio: U. W. Telén & Co., 1901

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78691

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK OIKEALLA URALLA ***

language: Finnish

OIKEALLA URALLA

Huvinäytelmä kolmessa näytöksessä

Kirj.

AAPO PÄRNÄNEN

Kuopiossa, U. W. Telén & C:o, 1901.

HENKILÖT:

Jukarainen, talonisäntä.
Maijastiina, hänen vaimonsa.
Sohvi, heidän tyttärensä.
Paavo, nuori seppä, Sohvin sulhanen.
Risto, sepän apulainen.
Tahvanainen, rikas rusthollari.
Pokelainen, suutari.
Kirsti, Tahvanaisen palvelijatar.

Jukaraisen tuvassa. Talonpoikaistuvan sisustus. Pokelainen paikkaa kenkää. Jukarainen ja Maijastiina ovat sisällä.

MAIJASTIINA. Vai niin. Vai ei meidän mestari Joonas ole enää tyytyväinen suutarin toimeen. — Noo, kaikkihan ne muutkin näkyvät pyrkivän yhä paremmille urille.

JUKARAINEN. Ehkäpä ei mestari Pokelainen liene syntynyt suutariksi.

POKELAINEN. En olekaan, vaikka tosin isäni toimitti tätä virkaa. Jaa-a, se oli paha, että isäni oli suutari ja pakotti tarttumaan naskaliin ja pikilankaan. Suoneniskijä Annastiina tapasikin sanoa, että ylemmäksi pitäisi päästä.

MAIJASTIINA. Ihanko tarkoitti, että pitäisi päästä papin pöntössä kukkumaan?

POKELAINEN. Noo, en minä tiedä, mahtoiko olla sinnepäin.

JUKARAINEN. Kukas sen ylempänä olisi kuin pappi saarnastuolissa.

POKELAINEN. Niin kyllä. Mutta ylhäinen virka on lukkarillakin. Jospahan siksikin ajatteleisi.

MAIJASTIINA. Lukkariksihan mestari Joonas on ihan kuin luotu. Ääntä on kuin kukolla.

POKELAINEN. Se on Jumalan antama lahja ja se olisi oikein käytettävä.

JUKARAINEN. Sehän olisi käytettävä koko seurakunnan ylösrakennukseksi.

POKELAINEN. Kyllä niin kirjassakin on sanottu, ettei pitäisi kaivaa leiviskätä maahan, niinkuin teki se väärä huoneenhaltija. Ja kynttilätä elköön pantako vakan alle.

MAIJASTIINA. Mutta eikös mestarin laulunkynttilä loistanut ja loimottanut lukkarinparvella viime sunnuntaina. Vieläkö paremmin pitäisi kuulua ja huomatuksi tulla.

POKELAINEN. Ei siinä mitään erikoista. Koettelin vaan, miltä tuntuisi oikean kutsumuksen täyttäminen.

JUKARAINEN. No kuinkas kävi laulanta?

POKELAINEN. Tunsin silloin olevani oikeassa elementissä. Nuori virantoimittaja, joka siunatun kanttori-vainajamme virkaan päästä aikoo, veisaili koevirsiänsä. Ja niin lasketteli kuin lapsi, vienosti kuin tuulen hyminä. Seurakunta alhaalla puolinukuksissa mukana mörähteli ja pappikin näytti torkkuvan pää kallellaan. — Ei tämmöinen luikutus käy päinsä, ajattelin minä. Nukutetaan koko seurakunta synnin uneen sellaisella veisulla. Ja tuntui kuin paremman hengen kuihkaus olisi sydämessäni sanonut: kuulehan, mestari Joonas, anna nyt kynttiläsi loistaa! Näytä heille, ettei vielä ole kadoksissa se vanha pauhaava laulun mahti. — Niin levähytin nahkakantiseni selälleen, väistyin vähän lähemmäksi lukkarin penkkiä, kohensin itseni ja lauloin rinnan pohjasta ja sydämmen syvyydestä, korkeamman voimalla ja innostuksella.

MAIJASTIINA. Olin minäkin silloin kirkossa ja kuulin mestari Joonaan veisun. Kuuntelimme hartaudella nuoren lukkarin sulavata ääntä, kun yhtäkkiä kuului kuin Jerikon torvien rämähdys, jota seurasi hirmuinen meteli ja pauhaaminen. Pappikin hätkähti kuin säikähtynyt karitsa ja kaikkein seurakuntalaisten päät kääntyivät lukkarinparvea kohti. Suntio myös unohti koirain potkimisen ja seisahtui avossa suin kuuntelemaan keskikäytävälle.

JUKARAINEN. Sepä oli herättävää ja ylös nostavaa! Veisasitko kauankin,
Joonas?

POKELAINEN. Veisasin toki virren loppuun ja vielä amenet lisäksi.
Olisin laulanut enemmänkin, mutta pahasti mulkoili nuori lukkari.
Suuttui näet silmittömästi pelkästä kateudesta. Minä rauhan mies vältin
julki riitaa ja lopetin lauluni.

MAIJASTIINA. Kyllä meidän vanhan kirkon seinämät täriseisivät ja tutiseisivat toisenkin kerran, jos meidän Joonas olisi lukkarina.

JUKARAINEN. Totta maar seurakunta hyvän tuntee. Onhan meillä lukkarin paikka avoinna. Sinut totisesti huudammekin lukkariksi.

POKELAINEN. Ihanko herrastuomari totta meinaa?

JUKARAINEN. No, no, mestari, ei vielä herrastuomari. — Miks'ei tottakin. Tarvitseehan seurakuntamme herättäviä virkamiehiä. — Mutta tuollapa tuleekin Tahvanainen, itse pitäjän pää. Hänestä se riippuu lukkariksi pääseminen.

POKELAINEN. Eiköhän rovastin sana enemmän paina?

JUKARAINEN. Puhuttele kumpaakin, Joonas.

TAHVANAINEN (tulee). Terve taloon!

POKELAINEN (nöyrästi). Terveeksi, terveeksi, kunnioitettava kirkon ja kunnan päämies.

TAHVANAINEN. Yksi on kirkon ja seurakunnan pää —

POKELAINEN (keskeyttäen). Niin, yksi on tämän kristillisen seurakunnan kunnioitettava pää, ja se on juuri teidän päänne, kunnian rusthollari, kirkonisäntä ja herrastuomari.

MAIJASTIINA. Jopa nyt tuli arvonimiä liikaakin!

POKELAINEN. Meidän tulee itsekullekin antaa hänen arvonsa ja kunniansa.

JUKARAINEN. Niin oikein, kyllä mestari Joonas sen tietää.

TAHVANAINEN (hartaudella). Mutta katsokaamme aina me vaivaiset ja viheliäiset, ettemme kanssapuheissamme liiaksi ylennä itseämme. Meidän tulee pysyä itse mielessämme halpoina ja nöyrinä, jotta me korotetuiksi tulisimme.

POKELAINEN (huoaten). Niin, meidän tulee pysyä nöyrinä, jotta muut meitä korottaisivat ja kunnioittaisivat. Tahvanainen on yksi nöyryyden loistava esikuva tässä meidän seurakunnassamme, ja epäilenpä, löytyisikö monesta paikasta muualtakaan sen arvoista mieltä ja sydäntä. Senpä vuoksi kaikki korottavat ja kunnioittavat. —

TAHVANAINEN. Se on armosta kaikki mitä meillä on. Itse emme ole mitään.

MAIJASTIINA (pilkaten). Sehän on kai se hurskas ja nöyrä henki, joka antaa kaikki lahjat ilmaiseksi, eikö totta!

POKELAINEN. Ilman rahatta ja hinnatta.

TAHVANAINEN. Siinä on se salattu viisaus, jota maailman lapset eivät ymmärtää taida. (Kääntyen Maijastiinaan.) Niin, niin. Suruttomilla on aina pistäväinen kieli ja mieli, joilla kokevat haavoittaa hurskasten sydämiä, mutta enpä takaa, en totta totisesti takaa, pääsevätkö he kerran pois vuohien joukosta.

JUKARAINEN. Jätetään nyt nämä jutut ja käy tänne kamariin. Meillä on vielä päättämättä ne vanhat puheet.

TAHVANAINEN. Kiitos, kiitos! Emmepä ole joutavilla jaarituksilla aikaamme kuluttaneet. Vakavista hengen asioista on puhe ollut. — Mutta maallistakin tässä muistella täytyy. Tulin mestari Joonaalle antamaan kengän mittaa.

POKELAINEN (ottaa polvillaan mittaa). Kaikella kunnialla.

MAIJASTIINA. Vieläkö Joonas viitsii ruveta suutarintöihin, johan oli puhe siirtyä paremmalle alalle.

POKELAINEN. Kyllähän toki vielä näin kunnian miehelle kengät tekaisen, ja hyvät pitää syntymän, oikein pitäjän parhaat kihlakengät.

TAHVANAINEN. Aikooko Joonas vaihtaa ammattia, vai mitä emännän puhe tarkoitti?

POKELAINEN. Kyllähän meillä isännän kanssa oli sellaisestakin äsken puhe kaikessa kristillisessä nöyryydessä, ja toivoisin kaikella kunnioituksella, että tekin antaisitte kunniallista ja kristillistä apuanne.

TAHVANAINEN. Mitenkä minä voisin mestaria auttaa?

MAIJASTIINA (pilkaten). Ehkäpä kunnian rusthollari Tahvanainen jaksaa nostaa mestari Pokelaisen ylös lukkarinpenkkiin.

TAHVANAINEN. Kaikki, mitä minä voin, se ei tule minusta, vaan siitä paremmasta hengestä ja voimasta, mikä minussa on.

POKELAINEN. Niin minä olen tuumannut, että kun minulle on siunattu tuota kunniallista laulun lahjaa ja kun teissä, kunnian rusthollari, pitäjän päämies ja kirkonisäntä, on niin paljon sitä parempaa hengen väkeä, niin eikö korkea-arvoinen kristiveli auttaisi minua tämän kunniallisen seurakunnan lukkariksi.

MAIJASTIINA. Loistava anomuspuhe, ja niin nöyrästä asemasta!

TAHVANAINEN. Vai niin. Vai on mestari Pokelaisella sellaisia ajatuksia.

JUKARAINEN (erikseen Tahvanaiselle). Hän on saanut päähänsä, että hänestä pitää tulla lukkari.

TAHVANAINEN (Pokelaiselle). Vai aiot sinä lukkariksi. No, kyllähän sinulla ääntä on, senhän toki viime pyhänä kirkossa kuulin.

POKELAINEN. Minä vain kaikessa nöyryydessä arvelin, ettei meidän pitäisi kaivaa leiviskäämme maahan.

MAIJASTIINA. Ole nyt huoletta, mestari Joonas! Kyllä Tahvanainen sen painavan leiviskän kirkkoonsa kohottaa.

JUKARAINEN, No, mennään nyt, ja laita emäntä, meille vähän suun avausta tarinan höysteeksi. (Tahvanainen ja Jukarainen menevät vasemmalle.)

MAIJASTIINA. Ei taitaisi tulla vahinkoa, jos nuo ylösrakentavaiset tarinat jäisivät höystämättäkin. (Menee perälle.)

POKELAINEN (yksin). On tuo Tahvanainen sentään kunnian mies. Ja niin nöyrästi kanssapuhetta pitää, vaikka on seurakunnan virkamies ja pitäjän rikkain pomo. Eipä suotta hänestä ole tehty kirkon haltijata. Kirkkokin väärtinsä katsoo, niin totta totisesti. (Käy loikomaan.) Mutta saakeli sentään, — aijai, eihän enää pitäisi sanoa saakelia, — mutta voi seitsemän seppää, jos tästä vielä lukkariksi pääsen, niin ei tarvitse muuta kuin sabattina kirkossa laulaa ja kuutena arkipäivänä olla pitkin puuta. Sitte pitäisi minun akkakin ottaa, tai rouvaksi kai sitä kutsuttaisiin. Tämän talon Sohvista tulisi sievä rouva, kyllä maar minä hänet otan. — Mutta mahtaisikohan Sohvi huolia minusta, taitaisi tahtoa vähän nuorempaa. (Katselee käsiään.) Ja kun nuo kädetkin ovat niin pi'en vallassa, että tuskin valkeneisivat, vaikka viisi vuotta pesisi hiekan ja huosiamen kanssa. Mutta minäpä ostan itselleni kiiltävät hansikkaat, niin kyllä Sohvi käsiin ainakin ihastuu. — Jaa-ah, niin minä teen. — Mutta pitäisihän koettaa vieläkö lauluääni on tallella. (Laulaa.)

»Kookoo mualimaa iiloitkoohhoon sSyyväämmestään, sieluustaan».

Jaa, kyllä tämä ääni näyttää olevan mukana, mutta ei nyt joudakaan laulamaan, vaan täytyy lähteä rovastin puheille. Jos minä hänetkin saan puolelleni, niin on kaikki hyvin. (Menee oikealle.)

MAIJASTIINA (tulee perältä). Missä viipynee Sohvi. Olisi hänen pitänyt jo ehtiä kotiinkin. Mutta ehkä lienee parasta, ettei nyt sattuisi tulemaankaan Tahvanaisen täällä ollessa.

SOHVI (tulee oikealta). Onko Tahvanainen vielä täällä?

MAIJASTIINA. On. Mitä sinä hänestä tahdot?

SOHVI (reippaana). En mitään. Mutta luulen hänen tulleen tekemään kauppaa minusta.

MAIJASTIINA (surullisena). Ja onko se sinusta hauskaa?

SOHVI (veitikkamaisesti). Totta kaiketi, kun nähdään, että tämä tyttö kelpaisi. — Mutta miksi äiti on pahoillaan? Ei tämmöisen iloisen tytön tähden surra tarvitse. (Kiertää kätensä äitinsä ympärille ja pyörähyttelee häntä.)

MAIJASTIINA. Mikä sinun on nyt, Sohvi?

SOHVI (samoin kuin ennen ja hyräilee). »Yhden mä tiedän sorjan ja sievän, josta mä hiukan tykkään.»

MAIJASTIINA. Kovin sinä olet vallaton, pikku hupakko.

SOHVI. Eipä niinkään pieni. Äidin kokoinen hupakko, eikö totta. Olenko minä jo äidin pituinen' (Ojennaiksen äitinsä rinnalla ja mittaa.) Nytpä pitäisi olla Tahvanainen katsomassa kuinka pitkäksi hänen varsansa on varttunut.

MAIJASTIINA. Nyt et puhu viisaasti, Sohvi.

SOHVI. Onko se mikä ihme, minähän olen näin suuri hupakko.

MAIJASTIINA. Sinä olet lapsi vielä, tyttöraukkani.

SOHVI. Enhän ole enää lapsi, vielä vähemmin mikään raukka. Eikös niin, äiti kulta?

MAIJASTIINA. Mutta puhutaan nyt vähän vakavammin. Sinulla näyttää olevan jotakin sydämelläsi, jota et ole vielä äidillesi sanonut.

SOHVI. Voi, mistä te, äiti sen tiedätte?

MAIJASTIINA. Luuletko voivasi jotakin salata minun silmäini edessä.
Näen sydämesi pohjaan.

SOHVI (vakavampana). Sitte ei teillä ole ihana näky edessänne. Siellä lienee paljo kaikenlaista törkyä.

MAIJASTIINA. Sano nyt suoraan.

SOHVI. Uskaltaisinko? Ettehän suutu?

MAIJASTIINA. Tiedät sen, ettei sinulla ole parempaa ystävää kuin äitisi.

SOHVI (liikutettuna). Ei olekaan. Ja mitäpä minä teiltä salaisin, kun sen kuitenkin julki tulla täytyy. Minun asiani koskee erästä toista henkilöä, josta paljon, hyvin paljon pidän.

MAIJASTIINA. Tahvanaistako?

SOHVI (nauraen). Ei, hyvä äiti, ei. Tahvanainen saa kiltisti pysyä omassa pilttuussansa. Tämän karitsan karsinaan ei lasketa.

MAIJASTIINA. Joko taas käytät tuollaista kieltä. — Ketä tarkoitat siis?

SOHVI. Voi, hyvä äiti, elkää pahastuko, se on vaan yksi nuori mies.

MAIJASTIINA. Kuule, tyttöseni, nyt et tuota minulle iloa. Sinä olet vielä liian nuori ajattelemaan nuoria miehiä.

SOHVI. Vanhojako minun pitäisi ajatella, ehkä kirkonisäntä Tahvanaista?

MAIJASTIINA (nuhtelevasti). Sohvi!

SOHVI (surullisempana). Joko te suutuitte taas? Elkää, hyvä äiti, pakottako minua menemään Tahvanaiselle, sillä minä pidän ainoastaan Paavosta.

MAIJASTIINA. Paavosta!

SOHVI. Niin, meidän naapurin sepästä, Paavosta.

MAIJASTIINA. Tuota en olisi odottanut.

SOHVI (itkien). Te siis tahtoisitte lähettää minut miehelle, josta en ollenkaan pidä.

MAIJASTIINA. Ei, tyttöseni, sellaista en tahdo, sillä en minäkään Tahvanaisesta pidä. Mutta sinä olet vielä liian nuori sellaisia liittoja rakentamaan.

SOHVI. Mutta äiti, minähän olen jo kahdenkymmenen vuoden vanha.

MAIJASTIINA. Lapsi olet vielä siitä huolimatta, suuri lapsi. Et ymmärrä vielä elämän vakavuutta etkä sen varjoja. Pysy sen vuoksi vielä äitisi hoivassa, isäsi kotona.

SOHVI. Mutta isähän vaatii minua menemään Tahvanaiselle.

MAIJASTIINA. Ehk'ei hän sitä vaadikaan, kun tarkemmin tulee asiata ajatelleeksi.

SOHVI. Ja te vaaditte siis minua luopumaan Paavosta, vaan se on mahdotonta.

MAIJASTIINA. Vaadin, että lakkaat seurustelemasta hänen kanssaan.

SOHVI. Voi äiti!

MAIJASTIINA. Et tunne häntä vielä, ja tuskin olet selvillä omistakaan tunteistasi.

SOHVI. Mutta minä rakastan häntä!

MAIJASTIINA. Odota, kun ensimmäinen tuulen puhallus on ohi. Jos rakkautes sittekin on yhtä lämmin, niin minä annan suostumukseni.

SOHVI. Äiti, äiti, minä en kestä tätä!

MAIJASTIINA. On tarpeellista oppia juuri tällaista kestämään.

SOHVI. Miksi niin?

MAIJASTIINA. Tarkoitan parastasi. Sinun tulee ajoissa löytää muutakin elämisen arvoista — Elä ole pahoillasi, tyttäreni! Minä tahtoisin nähdä sinut varmasti onnellisena.

TAHVANAINEN (tulee Jukaraisen kanssa oikealta, lähestyen Sohvia). Terve sinulle, nuori nurmen kukka, kaunis yrtti Jumalan puutarhassa!

JUKARAINEN (syrjään). Enpä uskoisi Tahvanaisen osaavan käyttää noin kaunista kieltä.

SOHVI (matkien Tahvanaisen puhetapaa). En ole kukka enkä yrtti, olen vain »vaivainen mato ja matkamies, joka mont' vaarallist' vaellan retkee».

MAIJASTIINA. Sohvi! Joko taas —

TAHVANAINEN. Minua ilahduttaa suuresti, että sinä olet niin nöyrä, sillä nöyryys on naisen paras avu ja kaunistus. Kristillisen naisen esikuva Saara oli myös nöyrä ja Aaprahamille kuuliainen ja kutsui hänet herraksi. Koska sinä siis tahdot noudattaa naisen oikeata ihannetta ja esikuvausta —

SOHVI (keskeyttäen). En minä noudata Saaran esikuvausta.

JUKARAINEN. Elä keskeytä, tyttäreni.

TAHVANAINEN. Koska sinä siis olet niinkuin Saara, niin sinä ansaitset kelpo miehen.

SOHVI. En minä tahdo ansaita miestä.

JUKARAINEN. No, Sohvi, kuinka sinä olet tuollainen? Sinun pitää kunnioituksella kuunnella hänen puhettaan.

TAHVANAINEN (hämmentyneenä). Niin, koska sinä tarvitset kelpo miehen ja koska me aina olemme olleet hyviä tuttuja ja kristillisiä ystäviä, niin minä isäsi luvalla ja suostumuksella kysyn sinulta, tahdotkos ottaa minut aviomieheksesi?

SOHVI. Mutta minä en tarvitse miestä, en kelvollista enkä kelvotonta.

JUKARAINEN. Ajattele nyt, mitä puhut! Minä olen antanut jo sanani ja suostumukseni.

MAIJASTIINA. Kuinka sinä olet voinut päättää tällaisen asian kuulematta edes minun mieltäni, joka olen tyttären hoitanut ja kasvattanut?

TAHVANAINEN. Koska isäntä on antanut sanansa ja suostumuksensa —

MAIJASTIINA (keskeyttäen). Niin ei emännän mielipide kai merkitse mitään teidän mielestänne, vielä vähemmän tarvitsee huomioon ottaa tyttären tunteita. Mutta valitettavasti en minäkään enää noudata Saaran hurskasta esimerkkiä.

JUKARAINEN. Asia on meille kaikille iloksi ja onneksi.

MAIJASTIINA. Mutta etkö huomaa, ettei se ole onneksi tyttärellemme.

JUKARAINEN. Hän ei ymmärrä sitä vielä.

MAIJASTIINA. Mutta meidän tulee se ymmärtää paremmin.

JUKARAINEN. Senpä vuoksi olenkin minä sen asian päättänyt ja toivon
Sohvin taipuvan mielisuosiolla.

SOHVI. Isä, elkää vaatiko minulta sellaista, johon en voi ikinä suostua.

TAHVANAINEN (Sohville). Sinä olet jalo tyttönen, elä siis anna vastustuksen eksyttävän ja maailmallisen hengen viekotella itseäsi pois oikealta uralta. Me kaikki tahdomme ainoastaan sinun parastasi.

SOHVI. Jos tekin harrastatte minun parastani, niin jättäkää minut rauhaan.

JUKARAINEN (Tahvanaiselle). Asia tulee hänelle odottamatta. Hän on siitä tietysti vähän hämmennyksissä. Odotetaan siksi kunnes hän ehtii vähän ajatella asiata.

TAHVANAINEN (Jukaraiselle). Monet vuodet olen häntä jo vahdannut ja valvatellut, antanut jo merkkejä ja vihjauksiakin, jotta kyllä olisi pitänyt jo olla aikaa ajattelemiseen.

JUKARAINEN (Tahvanaiselle). Kyllä hän vielä taipuu. Jättäkäämme se asia tällä kertaa. (Sohville.) Me annamme sinulle yhden viikon ajattelemisen aikaa, mutta sen jälkeen sinä lähdet kuulutusta ottamaan ja tulet Tahvanaisen vaimoksi hyvällä tai pahalla, se on tahtoni.

MAIJASTIINA (Jukaraiselle). Mutta se ei ole minun tahtoni, sen olet vallan unohtanut.

JUKARAINEN. Maijastiina! Uskallatko sinä käydä julkisesti minua vastaan, vieläpä yhdessä tyttäreni kanssa? Sen puheen pitää loppuman.

TAHVANAINEN. Se on oikeaa ja kristillistä puhetta, sillä mies on vaimon pää! (Sohville.) Nyt jätän minä sinut, minun kihlattu ystäväni, mutta viikoksi vain, ainoastaan yhdeksi viikoksi, jonka kuluttua sinä minun armaani lähdet sille sievälle ja iloiselle tielle, mikä johtaa pienelle pappilan kummulle. Niin punnitse siis itseäsi huoneentaulun edessä ja muista, että kuuliaisuus ja nöyryys on naisen paras avu ja kaunistus.

Esirippu alas.

Toinen näytös.

Metsäinen seutu, jonka läpi johtaa polku nuorison karkelokentälle.

PAAVO (yksin, tulee oikealta laulaen).

"Minäpä olen laulajapoika, mull’ on laulun ääni, hei illalla, minä laulan vaan, että mull’ on laulun ääni.

Soman tytön sorian suosittelen hempeydelläni. Hei illalla minä laulelen vaan, että: hempeydelläni."

(Katselee vasempaan.) Täälläpäin pitäisi Sohvin tulla kisakentälle mennäkseen. Kumma kun ei jo ala kuulua. Pitkäksi käy odottavan aika, eikä kummakaan, sillä halajanhan nähdä Sohvia. (Laulaa.)

"Tuonne taakse metsämaan Sydämeni halaa. Siell' on mieli ainiaan, Sinne toivon salaa, Siellä metsämökissä On kaunis kultaseni."

SOHVI (laulaa kulissien takana vasemmalla).

"Taivas on sininen ja valkoinen Ja tähtösiä täynnä. Niin on nuori sydämeni Ajatuksia täynnä.

Enkä mä muille ilmoita Mun sydänsuruani. Synkkä metsä ja kirkas taivas
Ne tuntee mun huoliani."

PAAVO (yksin). Sohvin ääni! Mutta miksi noin suruisesti laulaa minun iloinen tyttöni? (Sohvi tulee.) Hyvää iltaa, Sohvini! Johan sinä vihdoinkin tulit. Nuori väki on jo kauan Kisamäellä karkeloinut, ja sinua vain ei näkynyt liehumassa, liikkumassa, kanssani kuhertamassa.

SOHVI. Mitäpä minulla olisi sinun kanssasi kuhertamista.

PAAVO. Sohvi! Minä olen odottanut ja valvatellut sinua tulevaksi. Ei ole ilo ennen ilolta tuntunut Mutta nyt me lähdemme yhdessä karkeloon ja laulamme niin että kuusen latvat kumajaa!

SOHVI. Päästä minut, Paavo! Miksi olet minua odottanut? Se oli turhaa.

PAAVO. Turhaa! Minkä vuoksi?

SOHVI. En lähde kanssasi karkeloon.

PAAVO. Et lähde! Mitä tämä tietää?

SOHVI. Sitähän se tietää, mitä olen sanonut

PAAVO. Sohvi kulta! Mistä olet loukkaantunut minuun?

SOHVI. En ole loukkaantunut, vaan —

PAAVO. Vaan —? Mitä tarkoitat siis?

SOHVI. Voi, päästä minut jo! Tuolla näkyy kylän tyttöjä menevän
Kisamäelle. He eivät saa nähdä meitä yhdessä. (Menee oikealle).

PAAVO (yksin). He eivät saa nähdä meitä yhdessä! Hän karttaa siis minua. Voi, mitä tämä oikeastaan tarkoittaa? — Tuolla hän menee valkeana kuin päivä ja ihanana kuin aurinko. Rientäisin sinne toisten joukkoon ja pyörittäisin häntä näitten käsivarsien varassa kummun vihertävällä nurmella ilon ja riemun musiikin puhaltaessa, niinkuin tein ennen? — Ei, minä en mene sinne. Sohvi ei ole niinkuin ennen. (Laula» vaalilla runosäveleellä.)

Mikä muutti mielen hellan, Ilon kaunihin kaotti Minun kaunokullaltani.
Armahaltani omalta? Mi sai kylmäksi kevähän. Pimeäksi nuoren päivän
Keskellä iloketoa. Riemuaian alkaessa?

RISTO (tulee oikealta). Täällähän sinä olet suruvirsiä veisailemassa. Läksin sinua etsimään, kun et ollut mukana karkeloissa. Siellä sinunkin lintusi lentelee kuin pääskynen päiväpaisteessa. Eikö olisi parempi keikkua siellä mukaua kuin huokailla täällä honkain välissä?

PAAVO. Minä en nyt välitä karkelosta.

RISTO. Et väittä! Mistä semmoinen tunto nyt tuli? — Mutta sinähän veikkonen olet niin happamen näköinen niinkuin et kolmeen viikkoon olisi tyttösi huivinkulmaakaan nähnyt. Ja näethän sinä hänet miltei joka päivä.

PAAVO. Minä en nyt ole oikein iloisella tuulella.

RISTO. Eikö helkkarissa! Mutta heitä hiiteen tuollainen tuuli ja murjottava muoto! Muuten voisi tyttösi suuttua ja toisen pojan pauloihin puuttua.

PAAVO (kavahtaen). Toisen pojan pauloihin! Mitäs sanot?

RISTO. Voisihan tulla vaikka Tahvanainen ja kopata korjaansa, koska et itse ole omaa käkeäsi kukuttamassa.

PAAVO (kiihtyneempänä). Mitä tiedät Tahvanaisesta, Risto!

RISTO. Mikä sinulle nyt tuli? Leikkiähän minä vain laskin. Vai pelkäät sinä Tahvanaista! Ole huoletta! Ei Tahvanainen uskalla tulla tänne maailman lasten joukkoon.

PAAVO. Mutta minun vihani nousee ja sappeni kiehuu. Tahvanainen on ollut Jukaraisessa Sohvia haastattelemassa, ja tiedänpä hänen jo aikoja ennen haluisiin silmin Jukaraisen tytärtä katselleen.

RISTO. Sinä hourailet, Paavo. Katsoipa Tahvanainen ketun tai kukon silmillä, niin Sohvi ei hänestä huoli.

PAAVO. Ei tiedä. Tahvanainen on rikas, pomojen tuttu ja ylhäisten ystävä.

RISTO. Niin pahastiko sinä ajattelet Sohvista?

PAAVO. Kaikkea parasta hänestä ajatteleisin. Mutta Sohvi oli äsken täällä ja näytti kovin ynseältä. Ei huolinut enää karkeloonkaan kanssansa.

RISTO. Oletko loukannut häntä?

PAAVO. En tiedä sellaista tapahtuneen.

RISTO. No pala ja puhalla! Mitä konstia ja koukkuja hänellä nyt olisi.

PAAVO. Kukapa sen tietää, mitä naisen mielessä milloinkin piilee.

RISTO. Semmoinen on naisen luonto, syvä kuin meri, jonka salaisuuksien perille et ikinä pääse.

PAAVO. Minä luulin hänet hyvin tuntevani, ja uskoin varmasti, että hän minusta pitääkin.

RISTO. Niin minäkin uskoin.

PAAVO. Mutta nyt taitaa olla mennyttä kaikki! Paha aavistukseni sanoo, ettei hau minusta enää välitä. Voi tätä kovan onnen päivää!

RISTO. Mutta Paavo, ei tämä ruikutus vetele, vaan sinun pitää tulla terveeksi tästä taudista. Minulla on toki mukana lääkettä, joka pienet surut pois ajaa. (Ottaa poveltaan viinapullon.) Heh, otappas tuosta!

PAAVO. Mitä tarjoat?

RISTO. Ka, maista, niin tiedät, se on semmoista nestettä, joka iloa antaa.

PAAVO. Väkevät nesteet eivät ole vielä monesti huulteni yli käyneet, mutta tänä surun päivänä juon vaikka myrkkyä. (Maistaa.)

RISTO. Enemmän, ei pieni pisara mitään vaikuta. Kyllä sepän suu sietää.

PAAVO. En tahdo juopua.

RISTO (panee pullon pois). No, kuule sitte järjen ääntä!

PAAVO. Mitä sanoo järkes?

RISTO. Järkeni sanoo, että asiassa on kaksi mahdollisuutta.

PAAVO. Mitkä?

RISTO. Joko Sohvi pitää sinusta tahi hän ei pidä.

PAAVO. Sen minäkin ymmärrän.

RISTO. Jos hän sinusta pitää, niin hän tulee vaimoksesi.

PAAVO. Ja jos hän ei pidä —

RISTO. Niin hän ei tule vaimoksesi ja se on aivan oikein.

PAAVO. Mitä, onko se oikein?

RISTO. Kuinkas muuten! Vai huolisitko sinä tytöstä, joka ei sinusta vähääkään välittäisi?

PAAVO. En kyllä, mutta —

RISTO (keskeyttäen). Mutta mitä varten sitte tarvitset pääsi puhki huolehtia. Vanhat sanovat, että aikakirjoissa tuolla ylhäällä on aina kaksi ja kaksi nimeä rinnatusten Aatamista ja Eevasta alkaen. Ja ne kaksi on määrätty tulemaan yhdeksi.

PAAVO. Vai niin. Onko Sohvin ja minunkin nimet siellä?

RISTO. Kyllä kai, mutta ovatko juuri rinnatusten, sitä ei vielä voi tietää.

PAAVO. Milloinkas?

RISTO. No sitte vasta kun nähdään, saatteko te toisenne. — Mutta minä uskon kuin Asikaisen Antti, että kaikki mitä tapahtuu, on jo ennen aikakirjoihin kirjoitettu, ja sen vuoksi on tämä poika iloinen kuin kesävarsa.

PAAVO. Sinulla on sellainen luonto.

RISTO. Luonto kuin luonto! Et sinäkään ole suruvirsien kanssa syntynyt. — Mutta laulakaamme toki me virkaveljet, raudantakojat ja alasimen kalkuttajat nuoren sydämen huojennukseksi. Muistelkaamme sitä vanhaa isävaarisi runoa, sehän on kuin meille tehty. (Laulavat yhdessä Kalevalan runosäveleellä.)

Seppä mun oli isäni. Äitini sepän emäntä. Sepäksi minäkin synnyin.
Kasvoin rauan katsojaksi.

Seppä on vanhin taitajista. Rautio rakentajista, Paljon on pajassa ollut. Ahjon luona askaroinut. Siksi on sysinen muoto. Hiilenkarvainen hipiä. Vaan elä karta, kaunis neito, Välttele, valittu impi!

Musta on valkean varana, Vahva heikon vartijana; Et ole tuetta, tyttö, Suojatta sepän sylissä. Kovat on sepällä kourat Käsivarret voimalliset, Niinkuin pihtiset pivossa Tahi rauta valkeassa: Lämmin on sepällä luonto, Polttava povessa tunne Niinkuin on teräs tulessa, Hehkuvainen kiitoksessa.

PAAVO. Ei tämä laulu sovi oikein minun luonnolleni. Sen pitäisi hehkua kuin rauta ahjossa.

RISTO. Voi sinua veikkonen, sinähän kimmastelet kuin olisi kahmalollinen kuumia sysiä sisälläsi.

PAAVO. Kahmalollinen' Sano kapallinen.

RISTO. No kun ei laulut auta, niin rohdot esille. (Ottaa viinapullon.) Voi kirkas ja makia, tule tänne murheellisten takia, sinä joka sairaat parannat, etkä terveillekään mitään pahaa tee, astu alas maailmaan meidän pojan mekkoon ja paitaan. — Mitä olisi maailma ilman viinaa? Se olisi musta kuin sysi. Mutta kun minä otan ryypyn, niin se näyttää valkealta kuin palttina. Käy kiinni, Paavo, et nyt yhdellä tai kahdella ryypyllä pääse.

PAAVO (uhkamielisenä). Saamari, minä juon!

RISTO. Ei riitä! Karkase luontosi, mies, sanoi Isontuvan Iisakki kun rommia otti. Tee itsesi kovaksi kuin alasimen kylki!

PAAVO, Kovaksi ja kalseaksi. (Antaa pullon pois.) Se oli oikea siemaus.
Mutta karvasteleepa se kulkkua, sanon minä.

RISTO. Karvasta ensin, makeata sitte. Perästä tulee ilo ja riemu.

PAAVO. Ilo ja riemu pauhaavan musiikin keralla, semmoista pitäisi elämän oleman!

RISTO. Tuo puhe alkaa jo kelvata. Näen, että sinustakin vielä mies tulee.

PAAVO (alkaa juopua). Häh! Enkö ole ollut mies jo ennen tätä päivääkin, mies ja seppä, mitäs sanot, Risto?

RISTO. Mies kuin mies. Mutta äsken olit vähällä itkeä kuin akka.

PAAVO. En minä itke, en. Surulle annan lähtökäskyt ja ilon otan kelkkaani. (Laulaa.) »Ja mitäs minä huolin veitikka nuori, jolla on rinta kuin tunturivuori.» — Jaa-ah, sinä sanoit, että minusta nyt vasta tulee mies, Murra katsos näitä käsiä. Mitäs sanot niistä, häh?

RISTO. Mustat ja pahkuraiset.

PAAVO. Ne ovat sepän kädet, ne, ja onneton on se, joka joutuu sellaisiin pihtiin. Saamari, minä puristaisin kuin rautaa.

RISTO. Ethän minua niillä puristane, sillä olenhan ystäväsi.

PAAVO. Mutta sinä sanoit minua akaksi. Kuule, mikä herjaus! Ellet olisi virkaveikko ja kanssani yhdessä rautaa kolhinut, niin puristeleisinpa sinua, mies, että tallukset taivasta kohti keikkuisivat.

RISTO. Elä käy kiinni takkiini, Paavo, sillä tahdon eheän takin kanssa vielä tänä iltana tanssia.

PAAVO. Häh, takkiko sinulla on tanssitoverina?

RISTO. Se ja paljon muuta lisäksi. Aionpa vielä hakea oman kultani
Tahvanaisen tuvasta.

PAAVO. Kirstinkö? Ei Tahvanainen Kirstiä laske.

RISTO. Mitäh?

PAAVO. Niinpähän sanoin, että Tahvanainen tanssittaa kotipolskaa omassa pirtissään.

RISTO. Mitä virnailet sinä, häh?

PAAVO. Tarvitseehan niin mahtava mies kaksikin kullannuppua, pienoista sirkkusilmää.

RISTO. Elä saata minun sisuani kuohuksiin, Paavo!

PAAVO. Ole uhmailematta, mies, ei Kirsti sinusta huoli, tuollaisesta köyhästä kulkuripojasta.

RISTO. Se on nietua se. Mutta katsoppas kielesi kärkeen, se tulee jo liian teräväksi.

PAAVO (jatkaa niinkuin ennen juopuneena). Laulele jo niinkuin minäkin.
(Laulaa.)

"Ei nyt enää, ei nyt enää Kesämarjat auta. Minun kultani rakkaus On ruostunut kuin rauta."

RISTO. Lopeta loilotuksesi ja lähtekäämme Kirstiä hakemaan.

PAAVO. Turhaa touhua, miesparka, hihihii! Mutta kuuleppas tätä värsyä.
(Laulaa.)

"Minun kultani ripottaa Ja suikkaa muille suuta. Minä raukka rakastan
Ja enkä taida muuta."

SOHVI (tulee oikealta, yksin.) Paavoko on juovuksissa!

PAAVO (huomattuaan Sohvin) Tirolini lintuseni, mistäs tulet, sydänkäpyni?

SOHVI. Tietää et tarvitse.

PAAVO. Hyvä, että minäkin tietäisin, missä lintu liinaharja lentelee.

RISTO. Tiedäthän sen, Paavo. Tulee tanssista ja menee Tahvanaisen kanssa veisaamaan.

PAAVO. Lykkyä tykö, sanon minä. Joko Tahvanainen vie kohta kuulutusta ottamaan? — Minulla on vielä sulhasen juhlakärrit raudoittamatta. Pannaanko nauvut ja parut vieterien väliin, häh? — Eikö passaa? Sittehän olisi komeata kulkeminen suuren pitäjän pomon rinnalla, kun linjaalit marssia soittaisivat ja pyörät löisivät rumpua.

RISTO. Sinä puhut tänään liikoja, lähde nyt, Paavo.

PAAVO. Farväl, sanoi ruotsalainen. Lähetätkö Tahvanaiselle terveisiä?
Me pajaveljet liikumme ja laulamme. (Menevät vasemmalle, laulaen.)

"Kaks' on meitä veljestä ja eikös meit' oo kaksi, Toinen hulivili huijari ja toinen mamman lapsi."

SOHVI (yksin). Mitä olen minä tehnyt! — Oliko se Paavo, joka noin puhui, oliko se mies, jota olen ihaillut ja rakastanut. Voi minua! (Itkee.)

POKELAINEN (tulee vasemmalta). Luullakseni tästä pitäisi mennä tie Kisamäelle, jossa Jukaraisen tytärkin keikkuu ilon ja riemun karkeloissa. — Ei taitaisi oikein sopia näin kristilliselle miehelle mennä sellaiseen paikkaan. Mutta Sohvin tähden. — Ja alanpa itseäni pitää niinkuin nuorena sulhasmiehenä. Noo, sopiihan sitte ruveta vakavammaksi, kun tässä akalliseksi joutuu. (Huomaa Sohvin.) Kas, täällähän Sohvi onkin, ja istuu yksin ikävöivän näköisenä. Olisikohan minua itkenyt ja odottanut? Mutta tästedes ei sinun pidä itkemän, sillä minä olen sinun luonasi. — Nyt olisi aika puhua hänelle jotakin, vaan mitä hänelle sanoisin. (Lähestyy Sohvia.) Onko Sohvikin täällä?

SOHVI. Niinkuin mestari näkee.

POKELAINEN. Näkeekö Sohvi näitä hansikkaita minun kädessäni?

SOHVI. Kyllä näen.

POKELAINEN. Nämä ostin Nikulaisen puodista.

SOHVI. Vai niin.

POKELAINEN. Ja Nikulainen sanoi, että nämä sopivat hyvin minulle.

SOHVI. Näkyväthän nuo sopivan.

POKELAINEN. Ei vaan tullut rovastille näytetyksi. Mutta kyllä minä luulen, että hän minut lukkariksi ottaa, vaikka ei näitä nähnytkään.

SOHVI. Ottaako rovasti mestari Pokelaisen lukkariksensa?

POKELAINEN. Semmoinen olisi meininki. Rovasti sanoi, että minut huudetaan neljänneksi vaalilaulajaksi. Ja kun minusta tulee lukkari, niin jostakin täytyy tulla lukkarin rouva.

SOHVI. Tietysti.

POKELAINEN. Mahtaisikohan tuntua hauskalta olla lukkarin rouvana?

SOHVI (nauraen). Teilläpä on tänään hauskoja kysymyksiä. Saatte minut väkistenkin nauramaan, mestari Pokelainen. (Menee.)

POKELAINEN (yksin). Ahaa, eikös tullut Sohvi heti iloiselle mielelle. Äsken kivellä istui ja itkua tuhersi, mutta kun minä lähenin, niin kyyneleet nauruun kuivuivat. — En vielä kerinnyt sanoa suoraan, mutta ymmärsipä Sohvi viittauksillakin. Viksu tyttö. Hänestä minä saan komean rouvan. — Mutta olisihan sitä pitänyt saada vähän niinkuin syleilläkin näin tällä tavoin. (On syleilevinään Sohvia siltä paikalta, missä Sohvi oli istunut.) Niinhän herrasväellä kuulun olevan tapana näin ensimmäisen tunnustuksen hetkellä. Mutta toisella kertaa minä ainakin sen teen. — Minnehän sillä lie ollut kiire, ehkä meni Kisakentälle. Taispa olla sitä paljon, että lähde nyt tanssimaan, Joonas. Jaa, sinne minä menen ja tanssin, että nutun helmat liehuu. Ja nämät kiiltävät hansikkaat välkkykööt kuin hopeasoljet Sohvin röijyn liepeillä. (Menee oikealle.)

RISTO (tulee Kirstin kanssa vasemmalta). Elä itke, tyttöseni, elä.
Kohta näkyy Kisakenttä ja siellä unohdamme hetken murheet.

KIRSTI. Tämä oli häväistys, jota en hetkessä unohda.

RISTO. Mutta tyynnyhän nyt kuitenkin ja istu tuohon vähäksi aikaa. Ankara juttu pitää nouseman Tahvanaista vastaan tämän johdosta. — Lyödä piiskalla, mikä hävyttömyys! Mitä Tahvanaisella oikeastaan on sinua vastaan?

KIRSTI. Sinä tiedät Tahvanaisen tavat

RISTO. Haa, minä melkein ymmärrän. (Itsekseen.) Oliko kuitenkin Paavon puheessa jotain perää. (Ääneen.) Olen kuullut merkillisiä viittauksia —

KIRSTI. Mitä tarkoitat niillä? Vai epäiletkö ehkä —

RISTO. Nuo tuollaiset jutut ne panevat sisuni kuohumaan.

KIRSTI. Mutta Risto! Elä puhu salaperäisesti, vaan sano, onko sinulla epäluuloja minua vastaan.

RISTO. Elä nyt kiivastu, hyvä Kirstiseni. Kuinkas minä voisin epäillä sinua, ehkä se on vaan Tahvanainen —

KIRSTI. Kuule, Risto! Ajattele Tahvanaisesta mitä hyvänsä, mutta jos hiukankin luulet voivasi ajatella ilkeämielisesti minusta, niin en koskaan tulisi sinua viittä syitä lähemmäksi. (Loittonee Ristosta jonkun matkaa, Risto Lähenee.) Elä lähene minua, ellet sano suoraan.

RISTO. Kirsti, elä nyt leikitse liian paljon. Tiedäthän sinä sen, etten usko sellaisia juoruja.

KIRSTI. Hullupa olisitkin, jos uskoisit. Sillä luuletko Tahvanaisen raaskivan lyödä minua, jos puheissa olisi perää.

RISTO. No, no, eihän toki. Mutta minkä vuoksi Tahvanainen oikeastaan kävi sinun kimppuusi?

KIRSTI. Sehän tuli siitä, kun aioin lähteä sinua puhuttelemaan. Näin akkunasta sinut Paavon kanssa ja ymmärsin viittauksesi. Sen johdosta sidoin kiireesti pyhähuivin päähäni ja lähenin ovea. Isäntä Tahvanainen kielsi lähtemästä, vaan minä sanoin tarvitsevani sinua tavata ja menin edelleen. Silloinkos tämä julmistui, sieppasi piiskan naulasta ja töytäsi jälkeeni lyöden ja haukkuen niinkuin sinä ja Paavo kyllä näitte ja kuulitte.

RISTO. Kanalja! Lyödä kuin hevosta ja haukkua kunniallista naista, onko se ihmisten tapoja. Mutta olisipa viivähtänyt vähän kauemmin, niin riekaleiksi olisin hänen selkänsä vatvonut omalla piiskallansa.

KIRSTI. Hyvä toki, ettet sinä kerinnyt pahemmin sekaantua, olisit tehnyt turmioita.

RISTO. Säälitkö Tahvanaista?

KIRSTI. Sinua säälin. Olisit juovuspäissäsi saattanut vaikka murhan tehdä.

RISTO. Minäkö? Uskotko minusta sellaista, Kirsti?

KIRSTI. Ei niin, mutta kuka voi taata, mihin viinan villitsemänä milloinkin joutuu. Olethan nytkin vielä juovuksissa, Risto.

RISTO. Ei, hyvä Kirsti. Äskeinen kohtaus teki minut selväksi jälleen.

KIRSTI. Miksi et sinä, Risto, ole vielä lakannut siitä pahasta tavasta?

RISTO. Se on niin hauskaa.

KIRSTI. Mutta minulle se ei ole hauskaa. Tiedäppäs, että olen sen vuoksi viettänyt monta katkerata tuskan hetkeä ajatellen tulevaisuuttamme. Voi, en saata kuvailla kuinka iloinen olisin, jos tietäisin sinun aina pysyvän raittiina!

RISTO. Sinä pelkäät liikoja. Nämä kädet eivät ole vielä koskaan työssä kesken väsyneet viinan tähden. Ahjon ja alasimen ääressä olen selvä.

KIRSTI. Niinpä voisit tykkänään luopua siitä tavasta. — Minä olen turvaton tyttö, jolla ei ole äitiä, ei isää, eikö muuta tukea maailman rannoilla kuin sinä. Vastainen elämä toki kuitenkin valoisalta näyttäisi sinun rinnallasi, ellet viinahimosi kautta tuottaisi varjoa onnemme tielle.

RISTO. Pyydätkö suostumustani siis?

KIRSTI. Sitä toivon kaikesta sydämestäni.

RISTO. Hyljäätkö minut, ellen täytä toivomustasi?

KIRSTI. Voi, Risto kulta, elä nyt ajattele semmoista!

RISTO. Mutta sano nyt, hyljäisitkö minut?

KIRSTI (liikutettuna). Enhän minä sinua hyljää.

RISTO. Sinä olet minun mieleiseni tyttö, sinä. Jos uhkaisit hyljätä, niin enpä tiedä, kuinka olisi käynyt. Mutta lempeytes minua syvästi liikuttaa. Ja sen vuoksi olkoon täst'edes juopottelu pois. Lupaan sen sepän sanalla, ja sepän sana on vahva kuin rauta.

KIRSTI. Hartaat kiitokseni siitä päätöksestä! Nyt en minäkään yhtään pelkää, vaan rohkealla mielellä tahdon kanssasi purjehtia tulevaisuuden satamaa kohden.

RISTO (ottaa viinapullon taskustaan). Ja tätä en minä täst'edes enempi tarvitse. — Nytpä muistan yhden pahatekoni. Tästä viettelin Paavonkin äsken juomaan ja juopumaan. Mutta säpäleiksi sen nyt mennä täytyy muistoksi tämän hetken. (Särkee.)

KIRSTI. Nyt minä olen iloinen ja annan anteeksi Tahvanaisellekin.

RISTO. Mutta jutun sinä saat nostaa Tahvanaista vastaan ja näyttää sille pitäjän pomolle oikeata kuraassia.

KIRSTI. Mitäpä siitä olisi iloa minulle. Kyllä hänen omatuntonsa hänet tuomitsee.

RISTO. Mutta ehkä siitä on iloa jollekin toiselle.

KIRSTI. Kenelle?

RISTO. Sohville ja Paavolle.

KIRSTI. Kuinka niin?

RISTO. Tahvanainen aikoo naida Sohvin ja Jukarainen luultavasti pakottaa tytärtään.

KIRSTI. Onko se totta?

RISTO. Eiköpä liene. Äsken Paavo oli miltei epätoivossa Sohvin tähden.
Joku selkkaus on synnytetty?

KIRSTI. Voinko minä asiat» auttaa?

RISTO. Annahan Jukaraisen manata Tahvanainen, aiottu vävypoika, oikeuteen äskeisestä asiasta, niin ehkä se jotakin vaikuttaisi.

KIRSTI. Sen minä teen, sillä enpä toivoisi Sohvin joutuvan Tahvanaisen lieden lämmittäjäksi. — Voi, jospa Sohvin ja Paavon sekavat välit pian selveneisivät, jotta hekin pääsisivät oikealle uralle.

RISTO. Mutta emme mekään vielä ole oikealla uralla.

KIRSTI. Kuinka niin?

RISTO. Kotiliesi on vielä kylmänä ja oma tupa autiona.

KIRSTI. Eihän sinulla veikkonen ole vielä oma tupa valmiskaan.

RISTO. Kurkihirsi on kohotettu ja kohta on katto päällä. Pian siinä on tupa valmis ja emännän tila tarjona.

KIRSTI. Kenelle sinä sen emännän tilan tarjoot?

RISTO. Sille, ken ensisti lupaa pappilaan lähteä.

KIRSTI. Kuka se on?

RISTO. Se on se, joka on lähimpänä.

KIRSTI. Entäs jos ei lupaisi lähteä.

RISTO. Hän on jo luvannut, ja siitä sanasta minä pidän kiinni. — Sinä olet nyt kuin kananpoika ilman pienintäkään pesää, turvaton tyttö. Mutta maltahan kun papilta lupakirjan haemme, niin me käymme yhteiselle pesälle.

KIRSTI (aatoksissaan). Yhteiselle pesälle.

Esirippu alas.

Kolmas näytös.

Jukaraiaen tuvassa. Sama huone kuin ensi näytöksessä, puhdistettuna ja siistittynä.

SOHVI (laulaa).

"Läksin minä kesäyönä käymään Siihen laaksoon, kussa kuuntelin päivään. Kussa linnut ne laulaa. Metsäkanatkin ne pauhaa. Ja mun sydämeni etsii lepoa ja rauhaa."

MAIJASTIINA (tulee vasemmalta). Yhäkö sinä olet surullinen, Sohvi?

SOHVI. Tiedättehän sen, ettei tämä päivä anna minulle yhtään ilon aihetta.

MAIJASTIINA. Voi, miten päättyneekään tämä päivä!

SOHVI. Onko kutsuttu vieraitakin?

MAIJASTIINA. Sehän on juuri pahinta, että niitä on kutsuttu, vieläpä rovastia, lukkaria ja nimismiestäkin on isäsi käskenyt tulemaan.

SOHVI. Pitääkö minun kaikkein heidän kuullen vielä viimeisen kerran ilmoittaa kieltoni?

MAIJASTIINA. Etkö mitenkään voisi sitä välttää?

SOHVI. Kuinka se olisi mahdollista? Isäni on kaikista itkuistani ja pyynnöistäni huolimatta määrännyt täksi illaksi kihlajaiskekkerit. Voinko minä näytellä narrin osaa ja esiintyä Tahvanaisen morsiamena, vaikka en koskaan aio hänen vaimokseen ruveta.

MAIJASTIINA. Ei isälläsi ole pahaa tarkoitusta, mutta hän ei sallisi vastustettavan hänen tahtoaan.

SOHVI. Mutta äiti kulta, kuinka minä voin taipua tässä asiassa ja turmella koko nuoren elämäni? Olisiko siitä hänelle iloa.

MAIJASTIINA. Kyllähän olet oikeassa, tytärparkani. Mutta se koskee minun sydämeeni, että nämä selkkaukset julki tulevat.

SOHVI. Voi hyvä äiti, ettehän toki ajatelle, että se on minun syyni?

MAIJASTIINA. Ei se ole sinun vikasi, Sohviseni. Mutta jokin keino meidän pitäisi keksiä tässä ikävässä asiassa.

SOHVI. Mitä voisin minä tehdä? Rupeisinko ehkä sairaaksi?

MAIJASTIINA. Sekin herättäisi huomiota.

SOHVI. Sitte sanon minä Tahvanaiselle nenän edessä mitä hänestä ajattelen.

MAIJASTIINA. Ja niin saattaisit koko perhe-elämämme puheenalaiseksi pitäjällä. Sitäpaitsi oletko ajatellut, mitä sanoisi siihen isäsi?

SOHVI. Hän toruisi minua tänään ja leppyisi huomenna.

MAIJASTIINA. Pahasti epäilen, tokko tällä kertaa pääsisit niin vähällä.
Asia on päässyt menemään liian pitkälle. — Tuollahan tulee jo isäsi.
Minä tahdon vielä; puhua hänelle tästä asiasta. (Sohvi menee.)

JUKARAINEN (tulee oikealta). Oletko sinä jo varustanut kaikki mitä kunnollisiin kihlajaiskemuihin tarvitaan? Vieraita on paljon pyydetty taloomme taksi illaksi. Rovasti tulee rouvineen ja tuomari, nimismies ja koko kirkonkylän herrasväki.

MAIJASTIINA. Mitä varten kaikki tämä? Ethän sinä ennen ole herrasväkeä taloosi haalinut.

JUKARAINEN. Jaa, mutta täst'edes meidän seurapiirimme pitää muuttuman. Tiedäppäs, että Tahvanainen on heidän piirissään verraton tuttava. Kay joka viikko kesteissä ja visiiteillä, semminkin rovastilla, ja samoin tulemme mekin tekemään.

MAIJASTIINA. Eikö tuo jääne tekemättä.

JUKARAINEN. Miksi niin?

MAIJASTIINA. Senkö luulisit olevan parhaimman ilon tässä maailmassa. Ja sitä paitsi emme ole pitäjän pomojen kirjoissa niinkuin Tahvanainen.

JUKARAINEN. Elähän sano. Tahvanainen tulee vävypojaksemme, ja sitäpaitsi, niin tuota, kyllähän minustakin kuulutaan kohta tehtävän herrastuomari.

MAIJASTIINA (kummissaan). Minä ihmettelen sinua, ukkoparka, noitten puheittesi tähden!

JUKARAINEN. Totta mikä totta.

MAIJASTIINA. Vaikka olisi niinkin, niin voisin kysyä kuin pappi kinkereillä, että kuinka vesi taitaa niin korkeat asiat vaikuttaa.

JUKARAINEN. Elä tee leikiksi oikeaa asiaa.

MAIJASTIINA. Niin, kun et sinä vain tekisi pilkaksi ja nauruksi koko taloamme. — Ethän sinä ennen ollut tuollainen, mutta Tahvanainen kai sinut nyt on koulinnut. Semmoistahan se on. Seurustele paljon tyhmän kanssa, niin tulet itsekin tyhmäksi.

JUKARAINEN. Mitä! Sanotko sinä minua ja Tahvanaista tyhmäksi?

MAIJASTIINA. Ei suinkaan teillä kummallakaan viime päivinä ole kaikki järki kotona ollut.

JUKARAINEN. Sinäkö solvaat meitä! Tuota en olisi odottanut oman vaimoni suusta.

MAIJASTIINA. Minä juuri olen sen velkapää sinulle sanomaan. Ja sanonpa vielä paljon muutakin. Sinä saatat tyhmällä menettelylläsi häpeätä taloomme ja kaikki kotiselkkaukset kylän tiedoksi.

JUKARAINEN. Minäkö?

MAIJASTIINA. Niin juuri. Etkö ole kutsunut kirkonkylän »selskaapia» tänne kihlajaisiin, vaikka kyllä tiedät, ettei Sohvi tahdo mennä Tahvanaiselle.

JUKARAINEN. Ei tahdo! Tiedäppäs se, ettei tässä talossa saa olla enää muuta tahtoa kuin minun.

MAIJASTIINA. On täällä ennen ollut.

JUKARAINEN. Mutta nyt ei. — Sinä näytät olevan liitossa Sohvin kanssa minua vastaan, ja teissä molemmissa on jo kauan vallinnut sama vastustamisen henki. Se pitää kerrankin loppua!

MAIJASTIINA. Eikö meillä Sohvin kanssa ole mitään sanavuoroa?

JUKARAINEN. On kyllä, mutta minä olen, joka käsken ja määrään.

MAIJASTIINA. Ja noissa itsevaltaisissa ajatuksissaan pysyen annat sinä
Sohville käskyjä, joita on mahdoton täyttää.

JUKARAINEN. Höh, mahdotonko! Onko hänen mahdoton mennä vaimoksi
Tahvanaiselle, joka on paras mies koko pitäjässä?

MAIJASTIINA. Paras mieskö?

JUKARAINEN. Hurskas ja säädyllinen. Ei yhtään vilppiä tai pahoja elkeitä ole hänessä löydetty.

MAIJASTIINA. Vai niin. Mutta minä olen hänestä kuullun yhtä ja toista, joka ei ole niinkään ilahduttavaa.

JUKARAINEN. Se on valhetta ja panettelua. Voin taata hänet ja tiedän, ettei Sohvi voi parempaa miestä saada.

MAIJASTIINA. Entäs jos olisit erehtynyt?

JUKARAINEN. Turhuuksia! Jos näytät sen toteen, niin en pakota Sohvia, vaan saa hän minun puolestani mennä kenelle tahtoo. Mutta sellaista ei tapahdu, ja sen vuoksi ei ole Sohvilla oikeutta vastustaa minua. Minä näytän tänä iltana, että hänen on alistuminen.

MAIJASTIINA. Mutta jos hän ei taivu?

JUKARAINEN. Jos hän ei taivu, niin saakoon häpeän, itkeköön niin että vedet virtoina valuvat. — Mutta kyllä hän alistuu, toisin ei voi käydä.

MAIJASTIINA. Sinä olet nyt julma isä.

JUKARAINEN. Velvollisuuteni on opettaa nöyryyttä.

MAIJASTIINA. Se on Tahvanaisen oppia, ja sinä sovitat sen väärään paikkaan.

JUKARAINEN. Mutta kenenkä oppia on se, jonka sinä ja Sohvi olette ottaneet ohjeeksenne, kenenkä, kysyn minä? Eikö se ole niitten uusien rientojen vaikutusta, joissa suurisanaiset maailman mullistajat hommaavat ja hääräävät. Järkyttävät entisiä elämän perusteita ja ottavat sijaan Antikristuksen tapoja. He huutavat: naisille oikeutta, naisille valtaa! Mutta he opettavatkin pelkkää tottelemattomuutta. Minä sanon, että sinä ja Sohvi luovutte heti sellaisista harrastuksista ja noudatatte vielä vanhoja tapoja! Saaran esimerkki pitää kelvata meidän talonsa. Siinä on päätös tälle asialle.

MAIJASTIINA. Voi ukko parka, kuinka sinua on opetettu voimalliseksi saarnamieheksi.

JUKARAINEN. Lopeta jo ja mene käskemään Sohvi tänne. (Maijastiina menee vasemmalle.)

JUKARAINEN (yksin). Mika villitsee nuo naiset tuollaisiksi? Mutta kyllä tästä vielä oikealle uralle taitaman pitää, se on varma, se. — Eipä vieraita vielä kuulu tulevaksi. Taitavat viipyä kauan kirkossa lukkarin vaalia toimittamassa. (Sohvi tulee.) Joko olet kylliksi miettinyt, Sohvi, suostutko mielelläsi menemään Tahvanaiselle.

SOHVI. Sitä olen tarpeeksi miettinyt, ja päätökseni on sama.

JUKARAINEN. Ja mikä?

SOHVI. Etten siihen suostu.

JUKARAINEN. Sinäkö et suostu!

SOHVI. Hyvä isä, minä rukoilen teitä, elkää minua pakottako!

JUKARAINEN. Kun sinä teet mitä minä käsken, niin se on sinulle parhaaksi, ja se on velvollisuuteni. — Viimeisen kerran kysyn sinulta, täytötkö käskyni?

SOHVI. En.

JUKARAINEN. Mitä, vieläkö sanot niin! Sellaiseksiko tottelemattomaksi lapseksi sinun piti kasvaman. Sinua on hellitelty pienestä pitäen, koska olet ainoa lapsemme, mutta nyt näen, että siitä on ollut karvaita hedelmiä.

SOHVI (itkien). En tahtoisi teidän mieltänne pahoittaa, mutta minä en voi toisin tehdä.

JUKARAINEN. Sinä saat nähdä, että vielä voit. — Kas niin, annahan nyt itkun vähän pehmittää tottelematonta mieltäsi, niin siitä vielä hyvä tulee ja sinä ymmärrät oman onnesi, kun lakkaat vastustamasta. — En tahdo sinulle pahaa, vaan parastasi katsoa aion. Jos asia onkin nyt vähän vastahakoista, niin ei se mitään tee. Kyllä sen paremmin ymmärrät, kun tulet järkiisi.

SOHVI. En minä sitä voi paremmin ymmärtää.

JUKARAINEN. Kyllä sen ymmärrät. Ja mitä sinulla oikeastaan on Tahvanaista vastaan? Puuttuuko häneltä jotakin maallista hyvyyttä? Ei suinkaan. Puuttuuko hyvää käytöstä? Ei sitäkään. Hän on arvon mies ja seisoo uskon vankalla kalliolla. Hän voi taata onnellesi vakavan perustuksen.

SOHVI. Hän ei voi luoda minun onnelleni vakavaa perustusta.

JUKARAINEN. Sinä et sitä käsitä. Mutta tyynnyhän nyt ja ole tottelevainen. Sinulla on syytä iloon eikä itkuun. Pese kasvosi ja pyyhi kyyneleesi, tyttäreni, sillä kohta saapuvat vieraat. Asiata ei voida muuttaa enää toiseksi kuin päätetty on, ja hetkisen kuluttua varmaankin olet kiittävä minua tästä, (Menee.)

SOHVI (yksin). Voi hyvä Jumala, mitä on minun tehtävä? (Laulaa.)

Miss' on turvaa tytölle, Apua avuttomalle, Kussa on huolen huojennusta,
Katkeran kaottajaista? Pyyänkö päivältä iloa, Armahdusta auringolta,
Päivyt ei suruja suista, Sen kuin päivyt paistelevi, Valaisevi
vaivallista, Sen pahoja paljastavi, Itkujani ilmaisevi.

PAAVO (tulee oikealta). Elä pahastu, Sohvi, että häiritsen sinua vähäsen.

SOHVI (itsekseen.) Paavo! Mitä tahtonee hän.

PAAVO. Minun täytyi tulla puhumaan sinulle muutaman sanan.

SOHVI. Mitä tahdot puhua?

PAAVO. Kuulin, että vietät kihlajaisia tänään. Ota vastaan minunkin hartaat onnitteluni.

SOHVI. Tulitko minua vielä pilkkaamaan, Paavo? Sitä en olisi odottanut.

PAAVO. Sinä erehdyt. Ajatukseni ovat kaukana pilkasta niin totta kuin toivoisin sinun tulevan onnelliseksi. Ja entistä käytöstäni pyydän anteeksi. — Voi, minä olen katkerasti katunut niitä sanoja, joita viinan villitsemänä lausuin. Erotkaamme ystävinä.

SOHVI (itsekseen). Erotkaamme ystävinä! — Uskooko Paavo siis todellakin, että minä vietän kihlajaisia. (Paavolle.) Mistä sinä tiedät, että kihlajaiseni ovat tänään?

PAAVO. Niin totena kerrottiin. Sanoihan lukkarikin saaneensa kihlajaiskutsut.

SOHVI (itsekseen). Voi onnettomuutta sentään! Nyt sen asian tietää koko kylämme. (Paavolle.) Ja sinäkin uskoit kaiken todeksi?

PAAVO. Mitäs minä voin tehdä kuin uskoa.

SOHVI. Ja luulit minun suostuvan Tahvanaiselle menemään?

PAAVO. Niin.

SOHVI. Se oli kaikki erehdystä.

PAAVO. Niinkö?

SOHVI. Kaikki on hommattu isäni tahdosta, vaikka minä olen monta kertaa sanonut, etten ikänä siihen taivu.

PAAVO. Et siis hänestä pidäkään?

SOHVI. En.

PAAVO. Kenestä siis?

SOHVI. En tiedä.

PAAVO. Tiesithän sinä ennen.

SOHVI. Se oli silloin.

PAAVO (itsekseen). Kaikki on siis kuitenkin mennyttä. (Sohville.) Etkö voi loukkaustani antaa anteeksi?

SOHVI. Sen olen jo anteeksi antanut.

PAAVO. Kiitos siitä! Ja hyvästi nyt, Sohvi! Jos vastedes sattuu, että aatoksesi luokseni entää, niin elä muistele pahalla. (Aikoo mennä.)

SOHVI (itsekseen). Voi, nyt hän menee ijäksi! (Paavolle.) Elä mene,
Paavo!

PAAVO (tulee takaisin). Pidäthän siis minusta kuitenkin, Sohvi.

SOHVI. Aina olen sinusta pitänyt.

PAAVO. Ja voit antaa niin paljon anteeksi.

SOHVI. Jolle paljon anteeksi annetaan, se paljon rakastaa ja minä toivon, että pitäisit minusta oikein paljon.

PAAVO. Paljon sinusta pidänkin. Olen liikutettuna tästä päivästä ja katuvaisella mielellä muistelen yhtä ja toista entisen elämän varrelta. Voi, minä häpeän sitä, että olin nähtesi juovuksissa. Mutta poissa olkoon täst'edes viinan kiusaus!

SOHVI. Se on oikea päätös!

PAAVO. Ja nyt tiedän, minkä hyväksi nämä kädet tekevät työtä, sillä työ on minun suurin rikkauteni. — Mutta Sohvini, saammeko me vanhempasi suostumuksen?

SOHVI. Isäni luultavasti on ankarasti vastaan.

PAAVO. Mitä on meidän tehtävä?

SOHVI. Ilmoitamme kuitenkin asiamme, ja ehkäpä on parasta tehdä se jo tänä iltana.

PAAVO. Ja siis kyläläiset kuitenkin totta puhuvat. Tänä iltana me vietämme kihiajaiskekkereitä ilon ja riemun kanssa.

SOHVI. Voi, minä pelkään, että nouseva myrsky on tänä iltana sekoittava itkuakin iloomme.

PAAVO. Elä pelkää vielä, tyttöseni! Myrskyn jälkeen seuraa tyyntä.
Toivokaamme, että kaikki parhain päin kääntyisi.

JUKARAINEN (tulee vasemmalta). Joko olet. Sohvi, pyhäpukimet päällesi pannut kihlajaisiasi varten? Et vielä. Koetappas kiirehtiä. — Kas, täällähän on vieraita. Istu, naapuri, ortemme alla ja ole osallisena meidän perhejuhlassamme tänä iltana.

PAAVO. Suokaa anteeksi, isäntä, jos vähän häiritsen. Sohvi ja minä pidämme toisistamme ja pyydämme hartaasti, että antaisitte suostumuksenne avioliittoomme.

JUKARAINEN. Mitä! Mitä tämä tietää?

SOHVI. Isä, minä rukoilen teitä, suostukaa pyyntöömme!

JUKARAINEN. Näitten vehkeitten pitää loppua! Sinä olet Tahvanaisen morsian.

SOHVI. Isä, minä en ole Tahvanaisen morsian.

KIRSTI (tulee oikealta). Hyvää päivää, isäntä!

JUKARAINEN. Päivää! Mitäs Kirstillä on asiana?

KIRSTI. Tulin pyytämään, että manaisitte kirkonisäntä Tahvanaisen oikeuteen.

SOHVI (itsekseen). Mitä tämä on!

JUKARAINEN. Tahvanainenko oikeuteen! Ja minunko pitäisi hänet manata?

KIRSTI. Niin.

JUKARAINEN. — Ja mistä syystä?

KIRSTI. Pahoinpitelemisestä ja maineen häpäisemisestä.

JUKARAINEN. Tämäpä nyt on asia!

KIRSTI. On siinä asiata minun puolestani tarpeeksi asti, ehkä löytyisi vielä muutakin, vaan jääkööt ne.

SOHVI (Kirstille). Tahvanainenko on sinua pahoin pidellyt?

KIRSTI. Itse hän.

JUKARAINEN. Eiköhän liene panettelua ja juoruamista koko asia.

KIRSTI. En minä uskaltaisi tulla sellaisia puhumaan, vielä vähemmin oikeuteen haastattamaan, ell'ei asia olisi totta. Paavo ja Risto sattui myös olemaan paikalla. Minä pyydän Paavon ilmoittamaan, oliko asia niin.

PAAVO. Valitettavasti minun täytyy myöntää asian olevan totta. Riston kanssa näimme, kuinka Tahvanainen ajoi Kirstiä ovestaan ulos ja läimäytteli piiskalla sekä lausui hyvin häpäiseviä sanoja.

JUKARAINEN. Semmoistako teki Tahvanainen, jota olen pitänyt ylevimpänä miehenä pitäjässä. Ja Kirsti puhui vielä jostakin muusta kommelluksesta, mitähän se olisi. (Kirstille). No, onko sinulla muutakin kannetta häntä vastaan?

KIRSTI. Taitaisi kyllä olla, mutta siitä olen mieluummin vaiti.

JUKARAINEN (itsekseen). Saamari sentään! Minunko pitäisi manata hänet, aiottu vävypoika! Siitä nousisi ikävä juttu, josta piisaisi puheenainetta koko pitäjälle. Minä teen pilkaksi itseni ja koko taloni.

KIRSTI. Tässä olisi manausraha, ja minä pyydän, että lautamies toimittaa asian hyvissä ajoin.

JUKARAINEN. En minä toimita sitä asiaa.

KIRSTI. Ei tässä kylässä ole toista lautamiestä. Totta kai minulla on oikeus saada teidän kauttanne asiani toimitetuksi.

JUKARAINEN (itsekseen). Ja Tahvanaiselieko minä pakottaisin tytärtäni! Miten kohteleisi hän Sohvia, ainoata lastani? Jos suuttuisi, niin ehkä löisi piiskalla! Kauhistuttaa jo sellainen ajatus. — Olipa se toki hyvä, ettei kutsuvieraille ole ilmoitettu, kenen kanssa Sohvi kihlataan tänään.

KIRSTI. No mitä lautamies päättää?

JUKARAINEN. Kerkiäähän tuen vielä toimittaa, ei sillä niin kiirettä ole.

KIRSTI. Kunhan vaan tulee toimitetuksi. Hyvästi nyt, isäntä!

SOHVI. Hyvästi. Kirsti! Minua säälittää, että sinä jouduit sellaisen häväistyksen alaiseksi.

KIRSTI. Elä ole milläsikään, Sohvi, meidän pitää oppia kaikenlaista kärsimään. (Menee oikealle.)

MAIJASTIINA (tulee sisältä). Tahvanainenkin näkyy jo pihalle saapuvan.
(Huomaa Paavon). Hyvää päivää. Paavo.

PAAVO. Hyvää päivää, emäntä!

JUKARAINEN (itsekseen). Mitä teen minä? Näyttää siltä, että olen sotkeutunut erehdyksien sekavaan solmuun. Miten tulevat ne selvitetyksi jälleen?

MAIJASTIINA (Jukaraiselle erikseen). Mitä mietit nyt? Eiköhän olisi parasta kääntyä oikealle uralle, silloin kun siilien on vielä tilaisuutta.

JUKARAINEN (Maijastiinalle). Olet oikeassa vaimoni.

TAHVANAINEN (tulee oikealta, itsekseen). Kas Paavo täällä, ja Kirsti tuli vastaani. Mitä merkinnee tämä? (Ääneen). Herran siunaus asukoon tässä huoneessa.

JUKARAINEN. Sitä toivoisimme.

TAHVANAINEN (lähestyy Sohvia). Ystäväni, joka olet niinkuin Saaronin granaattiomena Liipanonin vuorella.

SOHVI. En minä ole teidän ystävänne.

TAHVANAINEN. Mitä sanot sinä, minun morsiameni?

SOHVI. Johan sen ennen olen teille sanonut, etten ole teidän morsiamenne.

TAHVANAINEN. Eikö vielä ole pehminnyt tottelematon sydämmesi. Tiedätkö, mitä sanoo tähän isäsi?

SOHVI. Kysykää häneltä itseltään.

TAHVANAINEN. Tämä päivä on aiottu ilon ja riemun päiväksi, onnen ja autuuden rasvaiseksi vieraspidoksi, koskapa aiomme rakkaille ystävillemme ja naapureillemme ilmoittaa, että minä ja tämä siveä neitsyt Sohvi aiomme rakentaa kristillistä avioliittoa.

JUKARAINEN. Sellaista ei tule tapahtumaan.

TAHVANAINEN. Kuinka? Mitä sanotte?

JUKARAINEN. Sen jo kuulit. — Ja tämän saat sinäkin tietää, jonka aiomme rakkaille ja todellisille ystävillemme tänä iltana ilmoittaa, että nämä kaksi nuorta, naapurimme Paavo seppä ja tyttäremme Sohvi menevät kihloihin.

SOHVI ja PAAVO. Kiitoksia, paljon, kiitoksia!

TAHVANAINEN (itsekseen). Tätä en olisi odottanut. (Ääneen.) Tämä ei ole oikeata menettelyä, tämä. Olette minut narrannut ja pettänyt, mutta sen ei pidä hyväksi koituman.

JUKARAINEN. Jassoo, sinä teet uhkauksia ja syytöksiä, aikonet ehkä lakitupaan meidät asiassa viedä. Mutta selvittele toki entiset riita-asiat ensin.

TAHVANAINEN. Minulla ei ole mitään riita-asioita. Olen rauhan mies hurskauden kalliolla.

JUKARAINEN. Nyt tulee kumminkin yksi. Palvelijasi Kirsti Pöyhönen manuuttaa sinut oikeuteen pieksämisestä ja solvaamisesta.

TAHVANAINEN (itsekseen). Voi peeveli, minkä teki. (Ääneen.) Jaa, minulla ei ole teidän kanssanne mitään tekemistä. Te vehkeilette ja olette täynnä häjyjä juonia ja ilkeitä koukkuja. Mutta kadutte kerran tätä päivää, tiedän sen. (Menee oikealle.)

MAIJASTIINA. Vai tännepäin nämä asiat nyt kääntyivätkin. Ja sinä, mies hyvä, teit taasen itsevaltiaita päätöksiä. — No tämän minä ehkä voin antaa anteeksi. (Sohville.) Olisin suonut sinun paremmin muistavan sanojani, vaan en silta tahdo esteitä tehdä. (Sohville ja Paavolle.) Kulukoon teidän molempain elämä rauhassa ja onnessa!

JUKARAINEN. Sinulta Maijastiina minä pyydän anteeksi käytöstäni viime päivinä. Myönnän, että olit oikeassa Tahvanaisen suhteen.

MAIJASTIINA (hyväntahtoisesti). Hyvä, ettäs sen myönnät, ukko hyvä.
Ehkäpä se saattaa asiat vanhalle hyvälle ladulleen.

JUKARAINEN. Ja sinulle, Paavo, minä ehdotan, että vietät pian häitä ja asetut sitte nuorikkosi kanssa tämän talon hoitajaksi, jättäen ne raudan kalkuttamiset syrjään.

PAAVO. Kiitoksia paljon lupauksistanne ja ehdotuksistanne. Ilomielellä olen ajatellut sitä päivää, milloin Sohvin omanani kotiani veisin. Mutta ellette vain pahastuisi, niin pyytäisin saada pitää entisen toimeni. Siihen työhön olen kiintynyt ja perehtynyt enkä siitä mielelläni luopuisi. Ja uskon, että sekin toimi tekijänsä palkitsee, jos terveenä pysyn.

JUKARAINEN. Kyllähän se niinkin on. — No, jos niin välttämättömästi tahdot, niin tee halusi mukaan. Käyhän se niinkin päinsä.

MAIJASTIINA. Paavon puhe oli minullekin mieleen, ei sillä, etten sinua tänne mielelläni tulevan soisi. Pidän sen oikeana, että mies koettaa pysyä omalla urallaan.

POKELAINEN (tulee oikealta). Eipä isäntäkään tullut lukkarinvaaliin.

JUKARAINEN. En oikein joutanut. — No saitko paljon ääniä, Joonas?

POKELAINEN. Vielä häntä kysyy. Lienettekö tekin ollut osallisena samassa juonessa.

JUKARAINEN. Missä juonessa?

POKELAINEN. Luvattiinhan minut lukkariksi Ja rovastikin sanoi varmasti niin tapahtuvan. Mutta kuinkas kävi? Kun vaali tuli, niin ei yksikään kohottanut ääntänsä minun hyväkseni. Nuori maitosuu lukkari, hempeitten laulujen luikuttelija sai enimmät äänet.

JUKARAINEN. Oliko se sama, jonka kanssa olit kerran laulukilpasilla?

POKELAINEN. Sama mies. — Niin kävi. Korkeudessa luulin olevani ja kuiluun takaisin sysättiin.

MAIJASTIINA. Mutta lestit ja naskalit eivät ole vielä pettäneet eikä juonitelleet, eikö niin, mestari Pokelainen?

POKELAINEN. Niin, lestit ja naskalit ovat tosin ainoat ystäväni.

JUKARAINEN. Elä ajattele liian synkästi. Kaikki me toivomme sinullekin hyvää. Tule reippaalle mielelle ja ole vieraanamme tänään, sillä meillä on nyt Sohvin ja Paavon iloiset kihlajaiset.

POKELAINEN (itsekseen). Sohvin kihlajaiset! Sitäkö vielä puuttui? (Viskaa hansikkaat kädestään pois.) Noita kirottuja kappaleita minä en enää tarvitse.

SOHVI. Elkää olko minullekaan suutuksissanne, mestari Pokelainen.
Sovitaan pois ja ollaan ystäviä.

POKELAINEN (itsekseen). Ollaan ystäviä! Hänen sanansa liikuttavat minua. (Ääneen.) Kukapa ei tahtoisi olla noin hyvän tytön ystävä. (Kättelee Sohvia.) Seuratkoon Luojan siunaus askeleitasi. Onnea nuorelle parille!

JUKARAINEN. Ja kun tästä arkeen päästään, niin saat ruveta tekemään nuorelle parille juhlakenkiä, jotka hääkarkeloon kelvata voivat.

POKELAINEN. Ilomielellä ja parastani koettaa tahdon.

MAIJASTIINA. Ja siis mestari Joonas aikoo edelleenkin pysyä entisessä toimessa.

JUKARAINEN. Niin, eiköhän liene parasta, että ihminen on sitä mitä on.

POKELAINEN. Että ihminen on sitä mitä on, niissä sanoissa lieneekin paljon viisautta. Toisin sanoen tietänee se sitä, että minä olen suutari. Ja kun minä olen suutari, niin minä siis olen suutari. Ja kun minä pysynkin suutarina, niin enköhän minä silloin olekin oikealla uralla.

Esirippu alas.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK OIKEALLA URALLA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- OIKEALLA URALLA
- HENKILÖT:
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE