Ruhtinasöitä
Date: 2026-05-17T00:00:00+00:00
Keywords: French fiction -- Translations into Finnish; Belarusians -- France -- Paris -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Ruhtinasöitä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ruhtinasöitä

Author: Joseph Kessel

Translator: Uuno Kailas

Release date: May 17, 2026 [eBook #78699]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Oy. Gutenberg, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78699

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUHTINASÖITÄ ***

RUHTINASÖITÄ

Kirj.

Joseph Kessel

Tekijän luvin suomentanut

Uuno Kailas

Helsingissä, Oy Gutenberg, 1930.

ENSIMMÄINEN OSA

MESUREUX'N TÄYSIHOITOLA.

I.

Passyssa on muudan aivan pieni katu. Sen nimi, jota ei kukaan tiedä, on kulunut miltei kokonaan pois ajan syömistä katukilvistä. Se nukkuu köyhää untaan kahden suuren Parisista kuumeista ja kohisevaa verta tuovan valtasuonen välillä. Aamuisin kulkevat sitä pitkin vain leipomoiden pojat kolmipyöräisineen. Päivän mittaan ilmaantuvat sinne tai tänne käsirattaat. Mies, joka vetää niitä, jättää ne katukäytävän nojaan ja laahustaa uupuneen askelin kulmakahvilan isännän puheille, auvergne'ilaisen silmäpuolen, joka pitää myös viereistä hiilikauppaa.

Vuoden 1924 lopulla oli tämän nimettömän, värittömän ja elottoman kadun talossa numero 12 perhetäysihoitola. Talon julkisivu oli harmaa, ja sen muurilaasti oli alkanut rapista; ikkunaluukut, joita ei oltu vuosikausiin maalattu, tuskin erottuivat seinästä, niin että talo näytti aamuhämärässä sokealta.

Sisällä lehahti matoista, jotka olivat menettäneet kaikki kuvionsa ja kaiken värinsä, ja haalistuneen sametin päällystämistä huonekaluista äitelä, kostea ummehtuneen lemu. Surullinen, pieni puutarha, jota korkea multamuuri kiersi, näkyi lasioven läpi: yksi ainoa suuri kuihtunut puu ja hiukan hiekan rippeitä. Ja kaikki tämä oli niin kuollutta, että ihmetteli nähdessään kuvastinten heijastelevan esineitä ja kasvoja.

Neiti Yvette Mesureux, talon omistajatar, antoi tässä täysihoitolassa kalliista ajasta huolimatta huoneen ja ruuan kahteenkymmeneenneljään frangiin vuorokaudelta. Sydämensä suurella tunnollisuudella hän piti huolta siitä, että vuoteet olivat puhtaat ja ateriat valmistuivat määräaikaan. Hän oli onnellinen, jos joku vanha nainen ylisti väliruokaa tai jos joku neljänkymmenen kouluvuoden näännyttämä opettaja kiitti häntä rauhallisesta, virkistävästä yöstä.

Hän ei ihmetellyt sitä, että hänen luonaan asui vain ihmisiä, jotka olivat haudan partaalla. Eikö se sopinutkin hänen valkoisiin, kapean pään ympäri palmikkoina kiedottuihin hiuksiinsa, hänen pitkiin, mustiin hameisiinsa, huoneiden tapeetteihin ja puutarhan alastomaan puuhun? Hänen asukkinsa, lähtien talosta hautausmaan tielle, tosin vaihtelivat, mutta kaikki he olivat niin toistensa näköisiä surkeine liikkeineen, hauraine äänineen, arkoine katseineen ja puhtaine nukkavieruine vaatteineen, että neiti Mesureux ei voinut muistaa suhtautumisen heihin tuottaneen hänelle milloinkaan vaikeuksia; neljännesvuosisadan aikana hänen ei liioin ollut tarvinnut kartuttaa sanaista arkkuaan ainoallakaan uudella fraasilla.

Muutamia vuosia sodan jälkeen neiti Mesureux'n kuitenkin valtasi kalvava levottomuus. Kävi yhä vaikeammaksi saada täysihoitolaan uusia asukkaita entisten tilalle. Tuntemattomiin kohtaloihin lähteneiden huoneet pysyivät tyhjinä viikkoja, jopa kuukausia.

Täytyikö otaksua, että se pidättyväinen, hiljainen ja kohtelias ihmislaji, jonka keskuudessa neiti Mesureux oli vallan varmasti uskonut saavansa elää päiviensä loppuun, kuoli sukupuuttoon näinä kauheina aikoina, jolloin ei enää ollut yhtään rehellistä tavaranhankkijaa, yhtään hyvää palvelijaa, — jolloin naiset näyttivät polvensa?

Vähitellen tämä tuskaisa otaksuma tiivistyi varmuudeksi. Se tasainen ja laiha vierasvirta, josta Passyn pienen, nimettömän kadun numero kahdentoista perhetäysihoitola oli pitänyt huolta, ehtyi yht'äkkiä kokonaan. Samassa oli neiti Mesureux mielestään mitätön ja kadotettu olento: maailma hänen maailmansa, luhistui.

Näihin aikoihin tuli hänen puheilleen vaalea, nahkatakkinen mies, joka esittäytyessään otti päästään autonkuljettajan lakin. Hän puhui omituisen kohteliasta ranskaa, mutta korostuksin, jotka saattoivat neiti Mesureux'n hämmingin valtaan. Hän sanoi:

Jos te, madame, sallitte ja jos teillä on tilaa, ottaisin ylen mielelläni täältä täysihoidon. Autovajani on aivan lähellä, Rue de la Pompe'in varrella.

Toisina aikoina neiti Mesureux ei olisi edes kuunnellut niin omituisesti pukeutunutta muukalaista; mutta puolet taloa oli tyhjänä, ja menot kasvoivat päivä päivältä. Hän oli jo aikeissa myöntyä, kun mies lisäsi:

— Kun minä työskentelen yöllä, madame, ja kun palaan vasta viiden tienoissa aamulla, olisin teille hyvin kiitollinen, jos antaisitte minulle portin avaimen, jotta minun ei tarvitsisi joka kerta häiritä teitä.

Vaikka neiti Mesureux olikin tottunut hyvin hillitsemään itsensä, ei hän nyt voinut salata kauhistustaan. Hänelle oli Parisi, kohta kellon lyötyä kymmenen, jonkinlainen luonnottomuuden ja vaarojen pesä, johon yhdenkään kunniallisen sielun ei ollut uskaltamista. Ja nyt tämä autonkuljettaja halusi joka päivä tuoda tuon levottoman elämän hänen kotiinsa!

Hänen harkitessaan tätä vieras aloitti taas:

— Älkää pelätkö, madame, vakuutan teille, että en herätä ketään. Osaan liikkua kuin varjo.

Hän virkkoi tämän niin vienolla äänellä, hymyillen puhuessaan niin avoimesti ja surullisesti, että neiti Mesureux, vaikkakin hän täydellä syyllä ylpeili järkähtämättömien periaatteiden ohjaamasta elämästään, äkkiä ymmärsi: hän ei voinut torjua tuota kummallista, koditonta vierasta. Viimeisen kerran hän koetti vielä estellä:

— Mitä avaimeen tulee, herra, hän sanoi ankarasti, on teidän turha toivoa sitä. Minulla on vain yksi avain, enkä anna sitä kenellekään. Mutta minä nousen varhain aamulla ja avaan itse teille. Pyydän vain, että ette soittaisi. Talo, on aina ollut korttelin rauhallisin.

Hän huokasi hiljaa ajatellessaan niitä puolta tusinaa asukkia, jotka hänellä vielä oli, ja katseita, joilla he ottaisivat tulokkaan vastaan. Mutta oli jo liian myöhäistä peräytyä. Mies täytti jo ilmoittautumiskaavaketta, josta neiti Mesureux luki:

Nimi: Shuvalov. Ristimänimi: Maksim.

Ikä: 30 vuotta.

Syntynyt: Tobolskissa (Siperiassa).

Kansallisuus: Venäläinen.

Ammatti: Lääketieteen tohtori, nykyisin autonkuljettaja.

Henkilöllisyystodistukset: Kansainliiton passi. Oleskelulupa. Ajokortti.

Tällä tavalla tuli täysihoitolaan ensimmäinen venäläinen. Salaperäinen lisääntymiskyky, kokoontumispyrkimys, jota ymmälle joutunut neiti Mesureux kauhuissaan koki turhaan vastustaa, toi heitä sinne pian kolme, sitten viisi, sitten kymmenen, ja lopulta asui kaikissa talon vapaissa huoneissa väkeä, joka kirjoitti poliisille menevään ilmoituskaavakkeeseen: Kansainliiton passi.

Viimeksi mainittu seikka hämmensi neiti Mesureux'n pääparkaa aivan erityisesti. Venäläisistä hänellä oli kolme käsitystä. Ensimmäinen oli peräisin Hra Felix Fauren kauan sitten menneiltä päiviltä. Niinkuin koko kaupunki, oli hänkin nähnyt amiraali Avellanin matruusien ohimarssin, ja — hänen tietämättään, miksi — sydän oli alkanut sykkiä nopeammin hänen jo siihen aikaan litteässä povessaan. Sodan päiviin saakka hän oli unohtanut venäläiset. Silloin heistä tuli liittolaisia. Rauhoittava sana, jonka takaa näkyi miljoonia sotilaita, kasakkarykmenttejä. Sitten tuli bolshevismi. Siitä neiti Mesureux ei voinut muodostaa mitään selviä, mielikuvia. Hän tyytyi vain toistelemaan: "Senkin bolshevikit, senkin bolshevikit!" päänpudistuksin, joihin sopi kauhua, inhoa ja vihaa.

Mutta keitä olivat nämä kohtalon — josta hän ei vielä tietänyt, oliko se suopea vai kirottava, — hänen tielleen tuomat ihmiset. Mitä tarkoitti tuo merkintä: Kansainliiton passi?

Eräänä aamuna, avatessaan tapansa mukaan ovea Maksim Shuvaloville, hän ei enää malttanut olla kysymättä tuota seikkaa.

— Oh, hyvin yksinkertainen juttu, madame, vastasi mies, huulillaan hymyily, johon silmät eivät ottaneet osaa. Kun me emme enää tahtoneet tietää mitään maastamme sen nykyisessä olossa, ei sekään enää tahtonut tietää mitään meistä. Näin ollen emme kuulu kenellekään; toisin sanoen kuulumme kaikille, kuulumme Genévelle.

Joskaan neiti Mesureux ei täysin käsittänyt tätä vastausta, hän ymmärsi kuitenkin sen, ettei hänen uusilla vieraillaan ollut lainkaan isänmaata. Hän oli pitkät ajat aivan järkyttynyt.

Ei mikään kansa tunne niin voimakkaasti kuin ranskalaiset olevansa sidottu isänmaan kamaraan, suorastaan ruumiillisesti kuuluvansa siihen. Neiti Mesureux oli ranskatar vanhaa juurta. Siksipä nuo hoidokit, jotka Shuvalovin kintereillä olivat hyökänneet hänen taloonsa, näyttivätkin hänestä vielä viikkokausia tuon selityksen jälkeen olennoilta, jotka eivät kunnollisesti kuuluneet maahan, jotka eivät olleet aivan ihmismäisiä ja joita ei liioin voinut tavallisina ihmisinä kohdellakaan.

Oliko tämän omituisen tunnon perustama ylenkatse vaiko sääli? Hän ei olisi voinut sitä sanoa, mutta se vastenmielisyys, jota uudet vieraat hänessä herättivät, saattoi hänet heihin nähden asemaan, johon hän ei olisi milloinkaan ennen alistunut: hän ei uskaltanut enää vaatia niiden järjestyssääntöjen noudattamista, jotka niin kauan olivat vallinneet tässä rauhaisassa talossa.

Kuinka tosiaan olisi voinut vaaliakaan, että vieraalta kiertotähdeltä tulleet olennot olisivat esiintyneet tavallisten ihmisten tavoin? Kuinka olisi voinut kysyä pareilta, jotka asuivat yhdessä, olivatko ne naimisissa? Antaa toimittaa iltasiivouksen salongissa jo yhdeksältä? Estää kolmea miestä, jotka olivat eri aikoina, nukkumasta vuorotellen samassa vuoteessa? Olla antamatta keittiön liedestä hehkuvia hiiliä siihen outoon kojeeseen, jota sanottiin samovaariksi?

Ne harvat vanhukset, jotka olivat pysyneet neiti Mesureux'ille uskollisina, valittivat aluksi, että huoneista kuului myöhäiseen yöhön saakka keskustelua, jopa laulua ja meluakin. Mutta hän kuunteli valituksia sen näköisenä, kuin hän ei todellakaan voisi asialle mitään, ja vastasi sitten:

— Minkäpä heille mahtaa, he ovat venäläisiä!

— Niinpä kyllä, venäläisiä, toistelivat vanhukset.

Ja he vetäytyivät takaisin huoneisiinsa pudistellen päätään, ikäänkuin se, mikä tähän sanaan sisältyi onnettomuutta, salaperäisyyttä ja suuruutta, olisi ollut kylliksi saamaan heidät valittamatta sietämään rauhansa häiritsemisen.

Näistä ajoista alkoivat ne, jotka asuivat samalla kadulla, sanoa neiti Mesureux'n täysihoitolaa Venäläistaloksi, ja torilta kantamukset kainalossaan palaavat perheenemännät pysähtyivät usein portille katselemaan miettiväisinä vanhaa harmaata rakennusta, joka heistä näytti olevan täynnä salaperäisyyttä.

Kuitenkin tuli se päivä, jona neiti Mesureux ei enää pitänyt Kansainliiton alamaisia minään astraaliolentoina. Hän näki heissä nyt miehiä ja naisia, jotka tosin olivat nuorempia kuin täysihoitolan entiset asukit mutta silti muiden ihmisten kaltaisia. Vasta silloin hän myös täysin älysi, millaisen mullistuksen he olivat saaneet aikaan hänen talossaan, ja kauhistui myöntyväisyyttään.

Ei piitattu aterioiden, pukeutumisen, nukkumisen määräajoista. Nyt ei enää voinut täysihoitolan ääniä kuuntelemalla päätellä miten myöhäistä oli. Neiti Mesureux'n täytyi katsoa kelloa. Missä oli tuo turvallinen, miltei hekumallinen torkkuva ilmapiiri, tuo kituuttava yölampun-elämä, joka oli ympäröinyt hänet vuodesta vuoteen?

Keskusteltiin huoneesta toiseen. Käytävässä alituista tulemista ja menemistä. Merkillisiä vieraita, saman henkilön luo tulivat muutamat mitä huolitelluimmassa asussa ja toiset jalkojaan laahaten, irrallisina repsottavia kengänpohjiaan salatakseen, ja molemmat otettiin vastaan yhtä sydämellisesti. He viipyivät tuntikausia. Mitä koskivat nuo loppumattomat keskustelut? Miksi tuo kiihko, joka sai äänet kantautumaan aina puutarhaan saakka? Sai kiittää onneaan, ellei vielä juuri paria minuuttia ennen päivällistä tarvinnut kattaa pöytää kolmelle, neljälle odottamattomalle vieraalle.

Ja sitten nuo pienet, vedenkirkkaalla, vodkaksi sanotulla nesteellä täytetyt karahvit, tuo musta leipä, jota tuotiin pöytään ja jota kaikki katselivat liikutettuina. Ja sitten, ennen kaikkea, heidän mielialojensa vaihtelevaisuus: juuri kun heidän suljetut, murheelliset kasvonsa olivat ehtineet hänet pelästyttää, sai heidän sointuva, sydämellinen naurunsa hänet hätkähtämään.

Kun neiti Mesureux'lle oli selvinnyt tämän vallankumouksellisen perinpohjaisuus, heräsi hänen vanha tarmonsa jälleen eloon. Hän tahtoi asettua vastarintaan, ottaa taas käsiinsä sen vallan ohjakset, mihin hän aina oli tottunut.

Hän yritti kuitenkin turhaan, eikä hän voinut ymmärtää, miksi oli epäonnistunut. Hänen määräyksiään ei koskaan vähääkään vastustettu; päinvastoin kuunneltiin häntä täysin hyväksyvästi, eräänlaisella kohteliaalla ilolla, ikäänkuin ei olisi lainkaan ollut kysymys säännöksistä, joiden rikkominen oli sopimatonta, vaan ikäänkuin kaikkien pyrkimyksenä olisi ollut tehdä hänelle palvelus, valmistaa hänelle iloa. Ja sitten vanha meno palautui uudelleen huomaamattomasti.

Lounaalle tultiin viisi minuuttia liian myöhään, pyydettiin anteeksi ja vakuutettiin, että ei välitetty liemestä, — ja tämä kaikki tapahtui niin rakastettavasti, että ei voinut olla tarjoamatta sittenkin lientä. Jos neiti Mesureux huomautti jollekulle, että tämä oli jutellut vieraansa kanssa aina kello kahteen saakka yöllä ja vielä häntä saattaessaan melunnut käytävässä, niin tämä vastasi katuvaisin ilmein.

— Hänhän oli minun vieraani, neiti. Ja sitten puhuimme minun vanhemmistani; hän oli juuri tullut sieltä kotoa.

Ja silloin neiti Mesureux'sta tuntui, kuin syyllinen olisikin ollut hän.

Niin kävi aina ja kaikessa. Tekivätpä nuo ihmiset mitä hyvänsä — miten yllättävää ja loukkaavaa tahansa —, aina heillä oli valmiina selitys, joka täytyi hyväksyä; ja ellei anteeksipyyntö tepsinyt, näyttivät he niin katuvaisilta, että oli mahdotonta kantaa heille kaunaa. Neiti Mesureux'ta eivät niinkään riisuneet aseista heidän perustelunsa kuin heidän äänensävynsä. Se oli niin luonnollinen ja aito, ettei sitä voinut vastustaa. Hänestä tuntui, että nämä ihmiset olivat varustetut elämää varten paljon huonommin kuin kaikki muut. Hänestä he näyttivät parantumattoman välittömyytensä takia suojattomilta. Ja vähitellen, totuttuaan noihin kasvoihin, neiti Mesureux alkoi tuntea harrastusta heidän elämäänsä ja tietämättään pitää heistä.

Suotta eivät naapurit kysyneetkään joka päivä:

— Miten voivat venäläisenne?

Vanha Borkov, viulunsoittaja Blumenfeld, n:o 14:n kaksi sisarusta, autonkuljettaja Shuvalov ja kaikki muut olivat todellakin hänen, ikäänkuin he olisivat olleet avuttomia lapsia, jotka hän oli ottanut hoiviinsa.

Vain yksi ainoa heidän joukossaan ei saavuttanut tätä tiedotonta rakkautta, koska hän näytti elävän vain huvituksiaan varten. Neiti Mesureux ei ollut milloinkaan tavannut miestä, joka olisi ollut niin kaunis, joka olisi niin suuresti muistuttanut rotueläintä kuin nuori ruhtinas Feodor Ashkeliani.

Vanha neiti ei tosiaankaan tietänyt, että paksu siniseen vivahtava tukka, mantelinmuotoiset silmät, korkeat olkapäät ja vyötärö, norja kuin nuoren tytön, ovat muutaman itämaisen soturiheimon rotupiirteitä. Mutta vaikka hän olisi, tietänytkin, että kaikkien kaukaasialaisten kasvot ja ruumiit ovat tavattoman puhdasmuotoisia, ei hän olisi voinut olla tuntematta kunnioitusta sitä miltei rajatonta voimaa kohtaan, mikä Feodorista uhosi.

Tätä voiman vaikutelmaa ei niinkään paljon aiheuttanut ruhtinaan ruumiinrakenne, sillä hän oli rinnan kohdalta melkein yhtä hoikka kuin vyötäröltäänkin, ja hänen kiilloitettuihin kynsiin päättyvät kätensä olivat tyttömäisen hentojen ranteiden jatkona. Mutta hänen tarvitsi vain liikuttaa jotakin ruumiinsa jäsentä, ja kaikki muut ottivat osaa liikkeeseen. Tuntui siltä, kuin hänen lihaksensa olisivat paremmin kuin muiden miesten sopineet toisiinsa ja kuin ne alituisesti olisivat antaneet toisilleen apua, joka kymmenkertaistutti niiden voiman. Oli kuin ne olisi taottu kovemmalla alasimella. Ne olivat teräksenlujat, nopeat ja kuin hänen omasta tahdostaan riippumattomien sisäisten pontimien alaiset. Huimapäisten ratsastajien ja karaistuneiden vuoristoasukkaiden monien sukupolvien aikana hankkimat lihakset.

Nämä lihakset hallitsivat hänen koko elämäänsä. Kimnaasista, klubeista ja eurooppalaisesta käytöstavasta huolimatta hän rakasti vain hevosia, juhlia, heimojen verisiä riitoja. Ja, näiden ohella, naisia, joista vain harvat saattoivat häntä vastustaa.

Perheen rikkaus ja olosuhteet olivat sallineet hänen hillittömästi tyydyttää näitä intohimojaan siihen päivään saakka, jolloin hän Marseillen satamalaiturilla oli vetänyt taskustaan kourallisen jalokiviä — koko omaisuutensa.

Näiden jalokivien avulla hän oli saattanut Parisissa elää loisteliaan kuukauden. Sitten hän oli päätynyt neiti Mesureux'n täysihoitolaan.

Siitä päivästä lähtien, jolloin hän kirjoittautui täysihoitolan vieraskirjaan, hän oli virkkanut tuskin sanaakaan vanhalle neidille. Tämä hämmästyi sen vuoksi suuresti, kun ruhtinas Feodor tammikuun 12:n päivän iltana tuli hänen puheilleen.

— Neiti, huomenna on meidän uudenvuodenpäivämme, sanoi ruhtinas. Niin, kolmetoista päivää myöhemmin kuin teidän. Kolmetoista on hyvä luku. Kolmetoista. (Hänen ääneensä tuli jotakin aistillista, kun hän toisti luvun.) Olen pyytänyt muutamia vieraita päivällisille ja haluaisin salongin käytettäväksemme. Vain meille, yksityishuoneena, ymmärrättehän? Jos sattuisimme rikkomaan laseja — mikä tuo onnea —, olisi mukavampaa olla yksiksemme.

Nyt pani neiti Mesureux näissä kasvoissa, jotka olivat häntä peloittaneet liian suuren kauneutensa takia, ensi kerran merkille viattoman ilmeen — ikäänkuin aseettomuuden omia haluja vastaan. Hän ei voinut vastata kieltävästi — tälle ruhtinaalle, joka laski päivät toisin kuin kaikki muut ihmiset ja joka rikkoi laseja hellyttääkseen Kohtaloa.

II.

Kurkihirren alla olevassa huoneessaan, joka ei ollut juuri tavallista ullakkokamaria parempi, heräsi Aleksei Dmitritsh Borkov keskipäivän aikaan äkkiä unestaan. Hän kurotti harmaahapsisen päänsä lyhyeltä sohvalta, jonka neiti Mesureux oli hyvyyttään antanut hänen käytettäväkseen, tähyten huoneen nurkkaan, josta hän luuli kuulevansa valittavaa äännähtelyä. Ikkunaluukut olivat kiinni. Siksi hän ei voinut eroittaa, olivatko pieluksillaan huoneen hämärässä häämöttävien kasvojen silmät avoimina.

— Nukutko, Vassia? hän kuiskasi niin vienosti kuin suinkin saattoi.

Kun vastausta ei kuulunut, hän rauhoittui. Poika ei ollut tarvinnut häntä. Se ääni, mitä hän oli pitänyt valituksena, oli varmaankin lähtenyt sohvan rikkinäisistä jousista, joiden päät hän tunsi hiukankin liikahdettuaan. Tai sitten hän oli uneksinut.

— On ihmeellistä, ajatteli Borkov, että minä uneksin niin paljon. Ja kuitenkin sanotaan, että kävely rauhoittaa mieltä.

Hän laskeutui jälleen tilalleen, joka oli hänen pitkälle, laihalle vartalolleen aivan liian lyhyt. Kaikki nivelet olivat jäykkiä, kokoonkäpertynyt asento oli unen aikana ikäänkuin vääntänyt ne solmuun. Muutoin hän olisikin koettanut vielä kerran nukahtaa, lopen väsynyt kun oli.

Hän oli, tapansa mukaan, mennyt nukkumaan vasta neljän tienoissa aamulla tultuaan jalkaisin koko matkan lehtensä kirjapainosta. Ja Rue des Gobelins oli kaukana Passyn pienestä kadusta. Monet monituiset kerrat hän oli sanonut itsekseen, kun matka ei tahtonut loppua ja kun hänen koko ruumiinsa oli hervoton uupumuksesta:

— Tämä on todella mahdotonta. Minä en kestä enää. Minun täytyy hakea asunto lähempää.

Mutta joka kerta, kun hän lähestyi tuota korttelia, jossa ilma oli parempaa, jossa tunsi jo puiden ja maan tuoksun ja jossa ei ollut asuntotaloja eikä tehtaita joka tuuman alalla, hän ajatteli poikaansa. Eikä voinut päättää viedä Vassiaa siihen meluisaan, epäterveelliseen Parisin osaan, jossa hän itse kävi toimessa.

Ja loppujen lopuksi — löytäisikö hän mistään niin laatuunkäypää täysihoitoina kuin neiti Mesureux'n, missä hän ja Vassia saivat sekä asua että syödä tuhannella frangilla kuukauden?

Tosin heidän huoneensa oli miltei ullakkokamari, mutta kolmannessa kerroksessa sai hengittää parempaa ilmaa kuin ensimmäisessä. Ehkä hänen annoksensa aterioilla olivat hiukan niukemmat kuin muiden, mutta Aleksei Dmitritsh ymmärsi hyvin, että hän ei voinut vaatia enempää siitä maksusta, minkä hän suoritti — ja ruoka oli ravitsevaa ja hyvää, mikä oli tärkeää eritoten Vassian tähden.

Niin, oli todella ihme, että he molemmat saivat asua säädyllisesti ja syödä itsensä kylläisiksi tuhannella frangilla kuukaudessa. Hän ansaitsi tuhatkaksisataa frangia kuussa kyhäämällä joka toinen päivä johtavan kirjoituksen ja lukemalla koko lehden korrehtuurit. Tämä oli suunnattoman suuri tulo muukalaiselle sanomalehtimiehelle. Monet hänen virkaveljensä, joilla itselläänkin oli jotakin työtä, pitivät häntä Kohtalon erikoisena suosikkina. Ja mitä taas toisiin tuli…

Ja kuitenkin, tuhatkaksisataa frangia — sata vanhaa ruplaa… Suostua siihen kolmenkymmenviiden vuoden menestyksellisen uran jälkeen, oltuaan maansa suurimpien lehtien päätoimittajana, seurusteltuaan yhtä vapaasti ministereiden kuin lähettiläidenkin kanssa!

Aleksei Dmitritsh pudisti päätään karkoittaakseen nämä kuvat, nämä summat, nämä ajatukset, jotka aina yllättivät hänet hänen herätessään. Juuri sinä hetkenä, jolloin hän oli avuttomimmillaan, riistivät ne häneltä senkin vähäisen voiman, mikä vielä oli jäljellä. Ja voimat olivat hänelle niin tarpeen, niin tarpeen, niin tarpeen. Hän toisti itsekseen näitä sanoja ikäänkuin terästääkseen itseään kaikkea kuluttavaa työtä ja kaikkea toivottomuutta vastaan. Koko ajan hän katsoi sänkyyn, jossa hänen poikansa nukkui.

Ainakin hän luuli, että poika nukkui.

Vaikka Aleksei Dmitritsh oli ottanut kengät jaloistaan, ennenkuin tuli huoneeseen, vaikka hän oli avannut oven varovaisesti kuin varas ja vaikka hän sitten oli liikkunut miltei naisellisen kevyesti, oli Vassia kuitenkin herännyt tähän aaveenomaiseen tuloon. Ja sen jälkeen hän ei ollut voinut nukkua.

Hän oli kahdeksantoista täyttänyt nuorukainen, mutta hänen hermonsa olivat herkät kuin elähtäneen miehen. Hänen vanhempansa olivat jo vanhoja, kun hän tuli maailmaan, ja hänen lapsuutensa oli ollut alituista levottomuutta. Kahden veljen kaatuminen Galitziassa, kodin suru, vallankumous, ampumiset, nälkä, äiti vankilassa kuolemaa tehden, vapiseva isä, pako. Siitäkö hänen julma väsymyksensä, joka ei koskaan karkoittunut, hänen levoton sydämensä, joka toisinaan sykki nopeasti ja rajusti, toisinaan tunsi kuolettavaa tuskaa?

Tänä aamuna sydän oli ollut rauhallisempi. Vassia nautti vitkaan sen säännöllisestä sykinnästä, miltei onnellisena siksi, että ei voinut nukkua. Kärsivällisenä hän oli katsellut, kuinka aamuhämärä hiipi sisään ahtaaseen huoneeseen. Se oli vähitellen työntänyt seinät ulommas, niin loitolle toisistaan, että Vassia kuvitteli olevansa kokonaan poissa huoneesta. Hänen elämänsä harvat ihanat muistot tulivat hänen mieleensä niinkuin kimmeltävä ja haihtuva virta: eräs toukokuun aamu Nevan saaristossa, muudan retki Volgaa alaspäin Aleksei Dmitritshin mukana, kymmenvuotiaana, yö laivan kannella, matkalla Marseille'hin, ja Välimeren iltahämärä, jonka hän oli elänyt kuin vihreän juovan eräässä Jules Vernen romaanissa.

Turhaan hän koetti muistella tuon kertomuksen sankarien nimiä. Kirja oli liian kaukana menneisyydessä. Sitten hän ajatteli luettua, joka oli lähempänä ja joka oli täyttänyt hänen koko elämänsä. Sota ja rauha. Miten hän rakastikaan sitä kirjaa! Natashan valvominen prinssi Andrejn kuolinvuoteen ääressä… Mutta vaistomaisesti hän karkoitti ajatuksistaan tämän kuvan, sillä hänen sydämensä alkoi jo lyödä nopeammin.

Sitten hän alkoi lausuilla itsekseen Lermontovin säkeistöjä, auringon, hiljaisen rauhan ja nautinnon täyttämiä. Tunnit kuluivat loputtomissa haaveissa.

Toisinaan Aleksei Dmitritshin raskas hengitys häiritsi hänen unelmiaan. Mutta se ei vähääkään koetellut hänen kärsivällisyyttään, vaikka pieninkin häiritsevä ääni sai hänet tavallisesti pois suunniltaan. Hänhän tiesi, että kuorsaus johtui suuresta väsymyksestä, hänhän tiesi, miten uupumattomalla, ylimaallisella, äärettömän hellällä ja miltei äidillisellä rakkaudella hänen isänsä hoivasi häntä.

Taas hän kärsi siitä, että nukkui mukavassa vuoteessa, kun vanhus sensijaan oikaisi joka yö ruumiinsa kehnon sohvan kidutettavaksi. Mutta minkä hän sille mahtoi? Kaikessa, mikä poikaa koski, Aleksei Dmitritsh oli tyynen itsepäinen, eikä hyödyttänyt vastustaa häntä silloin. Vassia tunsi, että hän vastustamalla tuottaisi isälleen vain entistää syvempää tuskaa.

Itse asiassa Aleksei Dmitritsh ei milloinkaan puhunut Vassian kanssa tämän sairaudesta. Hän käyttäytyi siten, kuin olisi pitänyt poikaa terveenä. Ja molemminpuolinen rakkaus oli antanut tälle omituiselle teeskentelylle elinvoimaa: sen turvin tämä poika, joka melkein aina makasi vuoteessa, ja tämä vanha mies, joka ei pelännyt mitään uhria hänen takiaan, kuvittelivat elävänsä kuten kaikki toisetkin.

— Hän ei tahdo minun uskovan, että olen sairas, sanoi Vassia itsekseen, katsellen liikutettuna hänen kasvojaan, joiden kulmakarvat olivat raskaat ja harmahtavat. Isän veltoilla poskilla leikittelivät säälimättömästi kalpeat, pystyt auringonsäteet, jotka tunkeutuivat huoneeseen ikkunaluukkujen rakosista.

Tällöin oli nuorukainen päästänyt sen syvän huokauksen, joka oli herättänyt Aleksei Dmitritshin. Mutta tuskin hän ehti huomata isänsä levottoman liikahduksen, kun hän jo sulki silmänsä koettaen näyttää nukkuvalta. Hän ei tahtonut riistää vanhalta mieheltä tämän lyhyitä levon hetkiä.

Hän ei liikahtanut vielä silloinkaan, kun Aleksei Dmitritsh nousi ja otti ylleen vanhan päällystakin, jota hän käytti aamuviittana. Vassia tiesi hyvin, että isän ensimmäiset toimet tehtiin hänen hyväkseen. Hän tiesi myöskin, että Aleksei Dmitritshin täytyisi heidän keskinäisen näytelmänsä sääntöjen mukaan, jos hän huomaisi itseään tarkattavan, keksiä tekosilleen perusteluja, jotka kiduttaisivat heitä kumpaakin.

Siksipä vanha sanomalehtimies saikin rauhassa ottaa pikku paketista esiin kaksi munaa, jotka hän eilen oli tuonut mukanaan, sekä pesutelineen marmorilevyllä — pesuteline oli, sänkyä ja sohvaa lukuunottamatta, ullakkokamarin ainoa huonekalu — sytyttää pienen spriilampun. Kun munat olivat kypsiä, hän pani teeveden kiehumaan. Avattuaan vähän ikkunaluukkuja hän istuutui poikansa vuoteen pääpuoleen.

Vassia epäröi vielä avata silmiään. Se oli vaikea hetki, joka täytyi valita mitä huolellisimmin, jotta ei koko tuo hieno mekanismi, joka teki heille mahdolliseksi aloittaa puhelun hymyillen, vahingoittuisi. Jos se tapahtui liian aikaisin, häiritsisi hän isänsä taloustoimia; jos se tapahtui liian myöhään, oli isä jo kenties ennättänyt joutua avuttomana tuskallisten kuvitelmien valtaan.

Varmuuden vuoksi Vassia raoitti hiukan suljettuja silmäluomiaan, mutta huomasi salaisesti kauhistuen, että oli jo liian myöhäistä, sillä hän kohtasi katseen, joka oli täynnä rakkautta, epätoivoa ja jotakin vielä suurempaa, sanomatonta, kuin eläimen kyynelet, yhden noita katseita, joita ei voi ottaa vastaan ja joihin ei voi vastata — lahjoja, jotka ovat inhimilliselle kurjuudelle liian kauniita.

Kaihtaakseen tätä katsetta, ollakseen tuntematta, miten vanhan miehen koko olemus oli kertynyt rakastavaan katseeseen, joka tuli hänen väsyneistä silmistään, Vassia sulki suonenvedontapaisesti silmänsä. Mutta vielä sittenkin hänen kiihottuneet hermonsa tunsivat isän katseen. Se lepäsi hänen yllään kuin kuuma aalto ja lävisti hänet kaikella palavalla hartaudellaan, kaikella hädällään, ja pojan levoton sydän alkoi heti lyödä kiivaammin.

Kuinka piti osoittaa kiitollisuuttaan tuollaisesta lahjasta, kuinka piti sanoa noille tuhoutuneille kasvoille — suurine nenineen ja eteenpäintyöntyvine huulineen miltei koomillisille — miten suuresti hän niitä rakasti? Tunsiko vanhus, että hänen poikansa ei antanut hänen teeskennellyn iloisuutensa pettää itseään, että hän vain piti tätä iloisuutta arvossa säästääkseen isältään vielä suurempia kärsimyksiä? Tiesikö vanhus, että ei pieninkään hänen hienotunteisuutensa osoitus, että ei vähääkään hänen liikuttavasta, melkein naurettavasta huolehtimisestaan jäänyt pojalta huomaamatta? Oi, saada hänet ymmärtämään tämä, mitään sanomatta, vain katseella, kädenpuristuksella, jotta hän ei säikkyisi — saada selvästi, ilman että siinä olisi mitään kaksimielistä, kiittää häntä…

Nämä mielenliikutukset jo repivät liiaksi hänen heikkoa rintaansa. Se ei voinut kestää niin syvälle tunkeutuvaa, niin voimakasta tunnehyökyä. Äkkiä Vassian kädet alkoivat hermostuneesti väristä peitteellä, hän koetti voimattomasti hillitä itseään, ja tuska sai hien kohoamaan hänen sisäänpainuneille ohimoilleen.

Aleksei Dmitritsh nosti pojan ylös liikkeellä, joka oli nopea kuin itse vaisto, asetti hänet pielusten nojaan, päästi auki yöpaidan napit, avasi ikkunan. Sitten hän otti pienen ruiskun, joka oli aina käsillä, ja antoi hänelle kamferttiruiskeen.

Kun Vassia tuli jälleen tajuihinsa, kääntyi Aleksei Dmitritsh nopeasti poispäin, näennäisesti kiinnittäen kaiken huomionsa spriilamppuun, jonka yllä vesi kiehui. Kului muutamia silmänräpäyksiä, jotka antoivat molemmille tilaisuuden valmistella ilmettään. Vihdoin nuori mies tunsi, että hänen äänensä pysyisi lujana, ja hän päätti puhua.

— Olenpa nukkunut kauhean kauan, isä, hän sanoi. Olen varmaan ollut hyvin levoton. Uneksinut… sinusta… kauniin unen…

— Sitä parempi, sanoi Aleksei Dmitritsh ja syleili häntä näköjään ilman liikutusta. Se antaa sinulle ruokahalua.

— Sinä sitten ajattelet vain, ruokaa.

Ja Vassia hymyili koettaen sisällyttää hymyynsä kaiken sen rakkauden ja hellyyden, joka hänet oli vallannut.

Hän söi haluttomasti, niinkuin aina, mutta antamatta isänsä huomata mitään, ja sanoi:

— Sinä olet mainio kokki, isä. Kokin ammatti on sinun todellinen kutsumuksesi.

— Vahinko, että en tietänyt sitä urani alussa, sanoi Aleksei Dmitritsh pilaillen. Se olisikin parempi virka kuin musteentuhrijan. Nyt minä menenkin hakemaan ylös aamiaisemme. Minusta ei ole ollenkaan hauskaa aterioida siellä alhaalla. Meidän huoneemme on iloisempi kuin ruokasali. Ja sinä kai pidät liian paljon sängystäsi noustuksesi nyt kohta.

Ensi kerrokseen päästyään hän epäröi. Neiti Mesureux oli jo tehnyt niin paljon hänen hyväkseen. Mitä hän nyt sanoisi tästä, päähänpistosta? Kun hän tuli neiti Mesureux'n luokse, hän kuiskasi kiireesti:

— Poikani ei ole oikein terve ja siksi aioin viedä hänelle lientä ja lihaa tuonne ylös. Itse en tarvitse mitään. Kuten tiedätte, syön aamulla varsin vähän.

— Mutta Mélanie voi sangen hyvin…

— Ei, ei, keskeytti Aleksei Dmitritsh, joka kuukausien lopussa oli epätoivoissaan voidessaan antaa niin vähän juomarahoja. Hänellä on paljon työtä, minä voin tehdä sen mainiosti itsekin.

Kellon lähestyessä viittä Aleksei Dmitrishin täytyi lähteä lehtensä toimitukseen. Tänään oli hänen vuoronsa kirjoittaa pääkirjoitus, ja hänen täytyi saada ensin käydä kuulemassa ohjeet sen pienen venäläisen päivälehden toimituksessa, jolta hän sai tulonsa. Ennen lähtöään hän sanoi Vassialle:

— Lepää nyt kunnollisesti. Sinä tiedät, että Ashkeliani on kutsunut meidät uudenvuodenillaksi päivällisille. Myöskin tohtori ja Natalia ja Helena Borissovna tulevat sinne.

Kun nuori mies jäi yksin, sulki hän silmänsä toistaen kerran toisensa jälkeen Helena Borissovnan nimeä vain siksi, että tuotti iloa kuunnella sen sointia: Helena Borissovna, Helena Borissovna.

Aleksei Dmitritsh palasi pian; hän oli Vassian takia liian levoton voidakseen työskennellä muualla kuin hänen läheisyydessään.

Tuolla pienellä kadulla hän tapasi Maksim Shuvalovin juuri ajeltuna ja hienona.

— Teitä kummastuttaa, tämä sanoi nauraen, nähdä minut ilman ajurinpukua, tällaisessa asussa. Se johtuu siitä, että ette koskaan tule kotiin tähän aikaan päivästä. Vapaa-aikani minä käyn kävelemässä bulevardeilla. Vieläpä jalkaisin. Se on parasta lihaksille. Sanon teille, että tulee vallan kumaraiseksi istuessaan koko yön ohjauspyörän ääressä.

Aleksei Dmitritshistä oli aina mieluisaa puhutella Shuvalovia. Keskustelu tämän miehen kanssa, joka ei koskaan valitellut, teki hyvää. Tuntui melkein siltä, kuin Shuvalovin salaisena kunnianhimona ja hänen pitkien ja vaivalloisten opintojensa luonnollisena päämääränä olisi aina ollutkin saada yökausia odotella asiakkaita Montmartre'in ravintoloiden edustalla.

Mutta tänä iltana askarrutti vanhan sanomalehtimiehen ajatuksia vain yksi seikka.

— Tohtori, hän sanoi, tulette kai kotiin kello kymmenen tienoissa?

— Luonnollisesti, meidänhän pitäisi yhdessä valvoa uudenvuodenyötä?

— Olkaa siinä tapauksessa ystävällinen ja kurkistakaa meille ennen päivällistä.

— Voiko poikanne huonosti?

Shuvalovin kysymyksessä oli tosin osanottoa, mutta myöskin omituinen ilon vivahdus: hän rakasti lääkärintointaan, joka hänen oli, ranskalaisen diploomin puutteessa, ollut vaihdettava autonkuljettajan ammattiin.

Kun Aleksei Dmitritsh oli muutamin sanoin tehnyt selkoa Vassian tilasta, Shuvalov huudahti:

— En voi antaa teidän odottaa kauemmin. Ymmärrän hyvin levottomuutenne.

— Odottakaa, tulen mukananne heti, hän jatkoi keskeyttäen toisen kiittelyt. Hän ei edes itselleenkään tunnustanut, miten kiire hänellä oli päästä koettamaan, oliko hänen korvansa, joka vallankumouksen puhjetessa oli alkanut tulla kuuluisaksi, vielä yhtä terävä kuin ennen.

Portaissa Aleksei Dmitritsh kuiskasi hänelle:

— Kuulkaahan, rakas tohtori, minä en haluaisi olla sisällä, kun tutkitte häntä. Minä odotan teitä käytävässä.

Kun Shuvalov palasi vanhan sanomalehtimiehen luokse, oli hänen ammatti-ilonsa tyydytetty, ja jäljellä oli vain pula sen vuoksi, mitä oli sanottava sairaan isälle.

— No niin, aloitti hän, pojallanne ei ole mitään varsinaista tautia. Mutta tämänaamuinen kohtaus osoittaa selvästi, että hänen täytyy säästää itseään. Ennen kaikkea, älkää antako hänen nousta vuoteesta pariin, kolmeen päivään.

— Eikö tänä iltanakaan? mutisi Aleksei Dmitrish.

— Ei, ei millään ehdolla. Ymmärrän hyvin, että se on kovaa nuorukaiselle näin uudenvuodenaattona, mutta se on välttämätöntä, uskokaa minua. Huoleen ei anna niinkään paljon aihetta sydän kuin hänen verettömyytensä… hänen yleinen heikkoutensa…

Hän jatkoi nopeasti, vanhan miehen läpitunkevaa katsetta karttaen:

— En oikein tiedä, mitä antaisin hänelle lääkkeeksi. Hän tarvitsisi…

Soinnuttomalla äänellä jatkoi Aleksei Dmitritsh tohtorin aloittamaa lausetta:

— Niin, minä tiedän… vuori-ilmaa… täydellistä lepoa ja hyvää hoitoa… aurinkoa… etelää.

Hän naurahti hämillään ollen ja jatkoi:

— Ajatelkaahan, tohtori, että minä ennen maailmassa ansaitsin kuusikymmentätuhatta sodanedellistä frangia nyt se olisi kuusisataatuhatta!

Aleksei Dmitritsh koetti antaa Vassialle tiedon Shuvalovin kiellosta niin säästeliäästi kuin mahdollista, kiertoteitse. Mutta niin pian kuin Vassia, joka tavallisesti mukautui kärsivällisesti kaikkeen, ymmärsi asian, nousi hän sängystään posket liekehtivinä.

— Ei, sitä minä en tahdo, hän sanoi, minä menen päivällisille.

Ja huolimatta isän rukoilevista silmistä, joilla tavallisesti oli häneen rajaton valta, hän toisti:

— Minä menen sinne.

Vassian kapinallisuus saattoi Aleksei Dmitritshin hetkiseksi ymmälle.
Mutta sitten hänelle vaikeni jotakin, ja hän sanoi:

— Poikaseni, en usko, että noilla päivällisillä on hauskaa. Olen kuullut, että Helena Borissovnakin on kutsuttu muualle.

Vieraskaan ei olisi tarvinnut suurta tarkkanäköisyyttä huomatakseen Aleksei Dmitritshin hämilläänolosta, että hän valehteli. Kuinka hän olisi siis voinut salata sen omalta pojaltaan, joka tunsi hänen äänensä jokaisen vivahduksen? Mutta tämä valhe lamasi Vassian. Jos hänen isänsä tarvitsi sellaisen keinon…

Ja häneen hulvahti häpeäntunne — sellainen, jonka kokee umpimielinen nuorukainen nähdessään salaisuutensa paljastettuna, — ja hän kuiskasi aivan hiljaa:

Olet oikeassa, isä. Olet oikeassa. Se oli lapsellisuutta.

III.

Venäläisten uudenvuodenateria oli katettu: kangaspäällysteiset nojatuolit odottivat jo vieraita pöydän ympärillä. Eräälle tuolille oli neiti Mesureux sijoittanut valtaisan paketin, jonka ruhtinas Ashkeliani oli antanut hänelle lähtiessään itse pukeutumaan.

— Ei vielä ketään, tiesinhän sen, Natalia Borissovna huudahti. Enkö ollut oikeassa, Lenotshka, enkö? Niin, tiedän kyllä, mitä aiot sanoa: että on parempi itse odottaa kuin antaa toisten odottaa. Tule, että saan suudella sinua, olet tänä iltana niin suloinen, rakkaani.

Helena Borissovna nojautui sisareensa: mutta ennenkuin hän oli ehtinyt irroittautua syleilystä, pani Natalia käsivartensa hänen olkapäilleen, osoitti vanhaa peiliä, jossa heidän kasvonsa kuvastuivat aivan lähekkäin, ja sanoi miettiväisesti:

— Katsohan, miten toisenlainen sinä olet kuin minä! Eikö ole samalla kertaa levottomuutta herättävää ja ihanaa, että kaksi ihmistä, jotka ovat samaa lihaa ja verta, voivat olla niin erilaisia?

Helena katseli kauan vanhemman sisarensa piirteitä. Peilikuvan etäisyys ja himmeähkö päivänvalo saivat niiden alituisen ilmevaihtelun näyttämään entistäkin merkitsevämmältä. Mikä ihmeellinen, melkein peloittava kyky rakastaa ja nauttia, säteilikään noista pienistä, valkeista, kesakkoisista, kapeista ja laihoista kasvoista. Lakkaamaton antautuminen ihmisten, maisemien, asioiden lumoukselle oli uurtanut niihin jo ryppyjä! Mikä haaveksunta noilla kalpeilla huulilla, noissa suurissa silmissä, jotka olivat liian kirkkaat ja melkein kuin harhanäkyjä näkevät! Kuinka niissä oli voinut pysyä tuo avoin ja luottava katse kaiken sen jälkeen, mitä hän oli kokenut, kaikkien pettymysten jälkeen, kaiken sorruttua? Helena painoi sisartaan hellästi itseään vasten.

— Niin, me olemme hyvin erilaisia, hän sanoi. Sen pahempi minulle.

Hänen äänensä ei ollut, niinkuin sisaren, aina eloisa ja herkkä, vaan hyvä ja tumma. Kun hän puhui, hän tuskin avasi huuliaan. Hänen kauniissa ruumiissaan ja hänen kasvoillaan oli aina tämä rauha.

— Vaikene toki, Lenotshka! huudahti Natalia Borissovna. Koko maailmassa ei ole mitään sinun veroistasi. Ja sitä sinä et tiedä. Mikä vahinko! Mutta jos tietäisit sen, olisi vahinko vielä suurempi! Siis parhaiten on niinkuin on. Elämä on hyvin järjestetty.

Kevyt värinä kulki yli Helenan otsan. Sisaren sanat koskivat häneen. Hänestä tuntui siltä, kuin hän olisi kuullut haavoittuneen, jonka kaikista suonista vuoti veri, siunaavan taistelua, mikä oli hänet tuhonnut. Hän tahtoi huutaa:

— Entä pikku tyttösi, joka kuoli nälkään, ja miehesi, joka jätti sinut pelastamasi ystävättären takia, ja joka nyt, vaikka onkin rikas, antaa sinun turmella silmäsi! Ja yöt, jotka vietät itkien, ja paikatut pukusi, ja rypyt kasvoissasi kolmenkymmenen vuoden iässä!

Mutta Natalia Borissovna sanoi:

— Tiedätkö, mitä meidän pitää tehdä odottaessamme? Avata tuo paketti ja kattaa pöytä. Ashkeliani on mainio, mutta hän tarvitsee vähän apua.

Paketista tuli esille kaikenlaista hyvää: kaviaarirasioita, suuria viipaleita savustettua lohta, lihalla, kaalilla, kalalla ja riisillä täytettyjä pasteijoja, suolakurkkuja, säilykesieniä ja hedelmiä, niin kalliita ja harvinaisia kuin vain siihen vuodenaikaan saattoi saada.

Tahtomattaankin kaiken tämän runsauden valtaamina nauroivat sisarukset hiukan hermostuneesti järjestäessään ruhtinaan ostoksia pöytään. Kohta lautaset eivät enää riittäneet. Täytyi pyytää neiti Mesureux'lta muutamia lisää.

— Laupias taivas, sanoi vanha neiti tultuaan sisään, mitä tämä kaikki tarkoittaa?

Kummakseen näki Natalia Borissovna sisarensa rauhallisten silmien leimuavan kiivasta ylpeyttä hänen vastatessaan lyhyesti:

— On venäläisten uudenvuodenaatto.

— Miten sinä sen sanoitkaan, rakas Lenotshka! kuiskasi Natalia Borissovna heidän jäätyään kahden. Minä en tietänytkään, että sinussa, pikku kivikuvani, asustaa sellainen paholainen.

Helena puri huultaan, kuin olisi hänet tavattu tekemästä tyhmyyksiä.

— En tiedä, mikä minuun meni, hän sanoi, mutta, näetkös, minä olin niin iloinen siitä, että tämä kelpo nainen, joka paremmin kuin kukaan muu tuntee meidän kurjuutemme, sai nähdä, miten yksi meistä saattaa panna menemään viimeiset lanttinsa.

Sitten, ikäänkuin omien sanojensa kiihoittamana, hän lisäsi kuumeisesti:

— Natasha, kukkia pitäisi saada pöydälle, eikö sinustakin?

— Kyllä, sitä olen ajatellut koko ajan, rakkaani, mutta en ole uskaltanut sitä ehdottaa. Rahathan ovat sinulla, enkä tiennyt, voisimmeko ostaa…

— Voimme tai emme, sama se, onhan tänään uudenvuodenaatto!

— Minä en tunne sinua enää, Lenotshka, sanoi Natalia Borissovna onnellisesti hymyillen. Sinä, joka ennen järkevyydelläsi saatoit minut häpeään! Mene, rakkaani, mene, ja tuo mukanasi niin paljon kuin voit! Tiedäthän, aivan kulmassa on kukkakauppa, jota pidetään auki varsin myöhään.

Natalia Borissovna oli seisahtanut hetkeksi paikalleen, kasvot unelmoivina. Hän oli sekä liikutettu että onnellinen innosta, mitä hänen pikku sisarensa osoitti. Hänen silmänsä säteilivät rakkautta. "Pikku sisar!" Ja kuitenkin tämä oli melkein päätä pitempi häntä. Voisiko hän milloinkaan nähdä sisarensa muuna kuin pienenä kimnaasityttönä jolla on kastanjanruskea univormu, musta esiliina ja pitkät palmikot? Ja kuitenkin oli juuri Helena kaksi vuotta sitten Pragissa saanut hänet jättämään miehensä ja tuon naisen; juuri Helena oli ottanut hänet mukaansa Parisiin, hankkinut heille työtä ja lempeän päättäväisesti järjestänyt heidän yhteisen elämänsä.

— Mutta yhtäkaikki hän on vain pikku tyttö, sanoi Natalia Borissovna itsekseen lapsellisen itsepäisesti. Vaikka hän onkin kahdenkymmenenyhden ikäinen. Vain pikku tytöt voivat olla niin vakavia, ahkeria ja kilttejä kuin hän.

Tyytyväisenä tähän loppupäätelmään, joka oli hänen kevyitä ja kauniita kuvitelmia rakastavan mielensä mukainen, hän jatkoi päivällispöydän järjestämistä. Hänellä oli ihastuttavat kädet, hiukan epäsäännölliset, mutta ilmehikkäät ja taitavat. Ne kaunistavat kuin leikiten kaiken, mihin kajosivat. Hedelmät hän asetteli loiviksi pyramiideiksi ja järjesteli, muut ruokatavarat hauskasti niiden muodon ja värin mukaan.

Pullot hän sijoitti eri pöydälle siten, että kynttilöiden valo sai niiden värit kimmeltämään.

Natalia Borissovna ihasteli kättensä töitä. Pöytä näytti todella juhlalliselta; se ei olisi hevin voinut olla kauniimpi; ja kukat tulisivat vielä lisäksi. Mutta itse huone? Miten sieluton se olikaan!

Hetkisen Natalia Borissovnaa halutti ottaa pois huonekalujen suojukset. Neiti Mesureux oli niin hyvä — hän kyllä sallisi sen. Mutta kun hän kohotti ensimmäistä, paljastui niin ruma, niin virttynyt sametti, että hän kiiruhti kohta panemaan sinirantuisen vaatteen jälleen paikalleen. Täytyi keksiä jotakin muuta.

Äkkiä hän huudahti riemusta ja mutisi sitten:

— Kunhan he eivät tulisi kesken kaiken!

Ja juoksi huoneeseensa.

Hän palasi kantaen outoja aarteita: silkkikankaita, brokaadipalasia, kulta- ja hopeakangasliuskaleita. Kuumeisen kiireesti hän levitteli niitä tuoleille, kiinnitteli seiniin, juoksi sitten taas ulos ja palasi tuoden kahta suurta nukkea. Toinen esitti bojaarivaimoa koko komeudessaan, toinen tsherkessiläissoturia.

— Kamiinalle, kamiinalle! huudahti Natalia Borissovna niin onnellisena päähänpistostaan, että puhui ääneen itsekseen.

Silloin palasi Helena.

— Mainio aate, rakas Natasha, hän sanoi ihaillen. Minä en olisi tuota milloinkaan keksinyt.

Sitten hän lisäsi ujosti ja ikäänkuin olisi halunnut pyytää anteeksi sitä, mitä sanoi:

— Meidän täytyy vain pitää huolta siitä, että kankaat eivät turmellu; nehän ovat koko omaisuutemme. Ja nuo (hän osoitti helakanvärisiä nukkeja) minun täytyy viedä huomenna teeravintolaan Rue Mirosmenilin varrelle. Ajattele, jos niille tapahtuisi jotakin!

— Kuule nyt, Leena pieni, tänä iltana et todellakaan saa puhua järkeä!

Ylpeällä eleellä osoitti Natalia Borissovna mimoosapensasta ja ruususylystä, niin valtavia, että kaksi juoksupoikaa tuskin jaksoi niitä kantaa.

— Neiti Mesureux, neiti Mesureux, kulhoja, karahveja, maljakoita, pian! pyysi Natalia Borissovna.

Hän upotti kätensä pehmeisiin, tuoksuviin kukkavihkoihin, ja hänen kasvonsa olivat niin valoisat, niin onnea säteilevät, että Helena tunsi kurkkuansa kuristavan. Hän kadehti sisarensa ihmeellistä kykyä kokonaan antautua kuluvalle hetkelle, kun hän itse ei voinut olla ajattelematta, että huomenna ei olisi kukkia eikä herkkujen painosta notkuvaa pöytää ja että noista huonetta koristavista kankaista täytyisi pitkät tuntikaudet neuloa yöravintoloita varten kurjasti maksettuja nukkeja.

Hän oli harmistunut itseensä. Hän kärsi alinomaa omasta järkevyydestään; se tuntui perin surkealta verrattuna Natalia Borissovnan haltioitumiseen, jota hän ihaili, ja tänä iltana hän aivan erityisesti tahtoi vapautua siitä.

— Ei, neiti Mesureux, hän huusi. Älkää vaivautuko. Me emme tarvitsekaan mitään.

Ja hän kääntyi kummastuneen sisarensa puoleen:

— Saatpa nähdä, Natasha, että niin on parempi!

Hän otti sylinsä täyteen kukkia ja sirotti niitä pöytäliinalle, huonekaluille, kamiinalle, lattialle. Se tietoisuus, että hän muutamien hetkien nautintoa varten siroitti ympärilleen monien pitkien päivien ansiot, että niiden päälle astuttaisiin huolettomasti, täytti hänen mielensä kiihkeällä, rintaapaisuttavalla ilolla.

Yht'äkkiä hän heittäytyi sohvalle täysin väsyneenä, katse sammuneena, posket kapeiden käsien nojassa. Melkein pelokkaasti hiipi Natalia Borissovna hänen luokseen, siveli hiuksiaan. Tämä äkillinen rajuus hämmensi sen varjottoman, rakkaan kuvan, jota hän oli niin kauan säilyttänyt mielessään. Missä oli nyt pikku Lenotshka mustine esiliinoilleen, kastanjanruskeine pukuineen ja pitkine palmikkoineen?

Helena nousi nopeasti, ja kaiken tahdonvoimansa jännittäen hän palautti kasvoilleen tyyntä hyvyyttä kuvastavan ilmeen.

— Siinähän tuleekin jo isäntämme, hän sanoi.

Sisarukset olivat itse asiassa kuulleet jo portaista Feodor Ashkelianin askelet. Ruhtinasta ei edes tarvinnut tuntea hyvin, kun jo oppi erottamaan hänen askelensa kaikista muista; niin joustavat ja voimakkaat ne olivat, oli kuin jokin suuri petoeläin olisi lähestynyt.

— Jo täällä, hän sanoi heti kynnykseltä. Miten epäkohtelias olenkaan ollut.

Meidän on helppoa antaa teille anteeksi, vastasi Natalia Borissovna.
Nämä ihanat tavarat ovat jo etukäteen hankkineet teille synninpäästön.

Lapsellinen ilo syttyi Feodorin ruskeihin silmiin. Hän huudahti:

— Miten hienosti olettekaan järjestäneet kaiken! Nuo kankaat, nuo kukat! Oi, tämä tekee hyvää! Todellinen juhla! Te olette enkeli, rakas, rakas Natalia Borissovna!

Hän suuteli tätä kädelle veljellisesti ja kumarsi sitten Helenalle.

— Kiitän teitä kaikesta sydämestäni, Helena Borissovna.

— Olettepa te juhlallinen häntä kohtaan, huomautti Natalia nauraen. Tunnustakaa, että arastelette häntä, te, joka ette pelkää mitään, kaikkein vähiten kauniita kasvoja!

— Kaikki on mahdollista, vastasi Feodor iloisesti. Mutta saanen silmänräpäyksen käsitellä pullojani.

Pulloja avatessaan hän mietti hitaassa, mutta rehellisessä mielessään Natalia Borissovnan huomautusta. Niin, Natalia oli oikeassa. Hän ei suhtautunut Helenaan samalla tavalla kuin kaikkiin muihin naisiin. Näitä hän käsitteli sellaisella, osaksi viattomalla, osaksi aistillisella tuttavallisuudella, joka jo tapaamisen ensi hetkestä sulatti tuon sukupuolten välisen selittämättömän epäluulon, jonka voittaminen vaatii tavallisesti aikaa ja viisautta. Hän lähestyi heitä eläimen tavoin, ystävällisesti ja ujostelematta. Naisten ja hänen välillään syntyi yleensä miltei ruumiillinen ymmärtämys, johon järki ei enää ennättänyt vaikuttaa.

Mutta tämä luonnollinen yllyke puuttui häneltä Helenaan nähden. Tämän läheisyys aiheutti hänessä epämieluisan tunteen, joka muistutti ujoutta. Eikä se johtunut tytön nuoruudesta. Hän ei ajatellut vähääkään Helenan neitseellisyyttä: se oli jotakin aivan muuta. Helena oli epäilemättä yksinkertainen; hänessä oli tuota piirteiden ja luonteen kuninkaallista, verratonta yksinkertaisuutta, jota tavataan vain joillakuilla venäläisillä naisilla. Mutta kaikelle alkuperäiselle herkän vaistonsa — ainoan johdattajansa — turvin Feodor pani merkille, että tuon yksinkertaisuuden alla uinui tunteita, joita hän ei saattanut ymmärtää. Ja kun hän kohtasi Helenan silmät, käänsi hän omansa toisaanne, samoin kuin eläin kohdatessaan ihmisen katseen.

Feodor itse ei tosin käsittänyt suhdettaan nuoreen tyttöön tällaiseksi.
Hän tyytyi ainoastaan ajattelemaan:

— Hän on kaunis, rakastettava, mutta en himoitse häntä. Ja hän häiritsee minua.

Tultuaan tähän kuolleeseen kohtaan, joka häntä täydellisesti tyydytti,
Feodor täytti kolme lasia, kohotti omansa ja sanoi:

— Malja teidän suureksi, suureksi onneksenne, kalliit ystäväni. Ja teille, Helena Borissovna, toivon rakastettavan, rikkaan ja hyvän miehen.

— Odottakaa, odottakaa, huusi muudan hilpeä ääni. Tässä yksi lisää — myös Helena Borissovnan ehdokkaitten joukkoon!

— Tervetuloa, Maksim Sergejevitsh, sanoi Ashkeliani nousten ottamaan Shuvalovia vastaan. Minä ajattelinkin jo pelolla ja vavistuksella, miten selviytyisin yksin kaikista näistä pulloista.

Tohtori-autonkuljettaja suuteli naisia kädelle ja vastasi:

Oh, älkää odottako minulta suurtakaan apua siinä suhteessa. Tiedätte, että en kestä suuria määriä. Mutta tuon mukanani erään, joka tyydyttää suuretkin vaatimukset.

— Kenet sitten?

— Ah! Siinä se! Ei todellakaan ole korrektia tuoda vierasta mukanaan, ja minä pyydän anteeksi. Mutta hän on vanha, hyvä ystäväni, ja viime tapaamisestamme on niin paljon aikaa, että en heti voinut erota hänestä.

— Teitte oikein, vastasi Feodor. Mutta kuka hän on?

— Mies, joka ei ensinkään ole naisten makuun, mutta mitä mielenkiintoisin ihminen: Anton Ivanitsh Irtitsh. Ehkä olette jo kuulleetkin hänestä?

— Emme, vastasivat toiset.

Sodan aikana hän oli suurimman lentokonetehtaamme johtaja. Uskomattoman rikas. Ja kuitenkin hän on talonpoika! Oikea talonpoika. Hän aloitti työnjohtajana. Luulen, että hän osaa lukea ja kirjoittaa, mutta en ole varma siitä. Olen hoitanut häntä yhtä mittaa kaksi vuotta. Ymmärrämme toisemme oikein hyvin. Siksi en voinut jättää häntä, kun kohtasimme toisemme bulevardilla.

— Mutta täällähän on suurenmoista! hän jatkoi. On siis vielä rikkaitakin ihmisiä!

Ashkeliani vastasi nauraen:

— Kyllä, minä.

— Perintö.

— Niin voisi sanoa. Tai paremminkin perinnön loppu. Olen myynyt tikarini.

— Ihanan tikarinne? Natalia Borissovna huudahti. Vahinko!

Varjo kulki yli kauniin, ajatuksettoman otsan. Tikari oli ollut jalokivien kauttaaltaan peittämä ase, johon Feodor oli ollut hyvin kiintynyt, koska se oli perin vanha sukukalleus. Ja se oli sopinut niin hyvin käteenkin.

— Kuulkaahan, hyvä ruhtinas, se oli ehkä teidän viimeinen ammuksenne? kysyi äkkiä vakavaksi muuttunut Shuvalov.

— Älkäämme puhuko siitä, nyt ei ole oikea hetki.

— On kyllä. Jos tunnen teidät oikein, on huomenna jo liian myöhäistä.
Kuinka paljon teillä on vielä jäljellä?

— Nyt… neljä, viisi tuhatta frangia, vastasi Feodor hämmästyneenä ja tyytymättömänä tuon tungettelun johdosta.

— Kas niin, antakaa ne minulle. Te olette hänen ystäviään. Sanokaa hänelle, että hänen tulee antaa ne minulle. Minulla on häntä varten ainoanlaatuinen tilaisuus. Melkein uusi auto myytävänä kahdellatoistatuhannella frangilla. Kolmas osa vaaditaan käteistä. Hän voisi ajaa sitä itse tai myöskin vuokrata sen minulle ja elää rauhassa. Uskokaa minua! Suokaa anteeksi, että tällaisena iltana puhun kurjista liikeasioista. Mutta huomenna hänellä ei ole mitään jäljellä, sen te tiedätte yhtä hyvin kuin minäkin. Siis, uskokaa rahat minulle!

— Antakaa ne hänelle, ruhtinas, sanoi Helena rauhallisella äänellään.

Feodor veti taskustaan neljä rypistynyttä tuhannen frangin seteliä ojentaen ne Shuvaloville.

— Nämä. Ei enempää. Loput pidän itse. Ette kai sentään tahdo, että jäisin uudenvuodeniltana vallan rahattomaksi.

Hetken aikaa hän näytti myrtyneeltä kuin lapsi, joka lähetetään vuoteeseen. Mutta pian hänen kasvonsa kirkastuivat ja hän sanoi:

— Kiitos, Maksim Sergejevitsh. Vallan varmaan te pelastitte minut. Sitten kun olisin kuluttanut nuo rahat, ei minulla olisi ollut muuta keinoa kuin ruveta hevosvarkaaksi, ja tässä murheellisessa kaupungissa on niin vähän hevosia, ja nyt, jatkoi hän vapautuneesti, juokaamme jumalan nimeen, ja juokaamme kunnollisesti. Mutta missä, hitto soi, teidän vieraanne piileskelee?

— Hän riisuu turkkejaan, vastasi Shuvalov nauraen, sillä hänellä on vielä oikeat, hyvät venäläiset turkit, sellaiset, joiden päällys ei kulu, joiden turkisvuori kestää ikuisesti ja jotka ovat raskaammat kuin niiden kantaja. Ja sitten hän halusi pestä kätensä. Mutta kun hän tekee kaiken yhtä huolellisesti kuin allekirjoittaisi tärkeää sopimusta, ja kun hän päälle päätteeksi osaa tuskin kymmentä ranskalaista sanaa, voitte ymmärtää, että se vie aikaa.

Samassa kuultiin neiti Mesureux'n kärsimättömänä selittävän :

— Ei, ei sinnepäin, hyvä herra, menkää oikealle, minne minun käteni osoittaa.

— Anton Ivanitsh, huusi Shuvalov, tule tänne!

— Kiitos, hyvä ystävä, nyt osaan jo.

Ääni oli syvä, täynnä mehua ja voimaa. Se kaikui vielä huoneessa, kun
Anton Ivanitsh ilmaantui kynnykselle.

— Mutta eihän tuo ole mikään talonpoika, mutisi Natalia Borissovna, joka oli lapsellisesti odottanut näkevänsä venäläispuseroisen, pörröisen karhun.

Miehellä oli kyllä venäläispusero, mutta moitteettoman puvun alla. Lyhyt, tiheä, hyvin hoidettu parta pitensi hänen pyöreähköjä kasvojaan. Hänen hitautensa, hänen kömpelyytensä tosin viittasivat maalaiseläjään. Eivätkä hänen leveät hartiansa tahtoneet mahtua puvun sisälle, vaikka se olikin laaja. Mutta muuten hän ei millään tavoin muistuttanut niitä talonpoikia, joita Natalia Borissovna oli nähnyt vanhempiensa maatilalla. Erään yhtäläisyyden hän sentään huomasi: sekoitus viekkautta ja hyvyyttä asusti suuta ja silmiä ympäröivissä poimuissa. Anton Ivanitsh antoi näiden pienten silmien, jotka olivat hyvin liki toisiaan, tirkistellä läsnäolevia; paksu, älykäs suu avautui selkoselälleen, sydämellisesti, ja Anton Ivanitsh selitti:

— Iloista juhlaa teille kaikille ja kiitos vieraanvaraisuudestanne!

Nämä sanat saivat Natalia Borissovnan silmät säteilemään onnesta, niinkuin tapahtui aina, milloin joku hänen unelmistaan tuli todellisuudeksi. Tuo äänensävy, tuo hyväntahtoisuus, tuo puhdas, luonnollinen, syvä ääntäminen, jota kaupunkielämä ei ollut turmellut, — siitä kaikesta ei voinut erehtyä. Siten puhuivat vain ne siperialaiset talonpojat, jotka ovat mahtavien jokien ja suunnattomien metsien suojassa eläen säilyttäneet koskemattomana vanhan venäjänkielen.

— Tervetuloa, Anton Ivanitsh, sanoi Feodor vakavan iloisena, niinkuin itämaalaiset aina ottaessaan vieraan vastaan. Istukaa tänne.

Hän osoitti tyhjää paikkaa sisarusten välissä.

— Mutta eikö se ole Aleksei Dmitritshin paikka? kysyi Helena.

— Sitä parempi hänelle. Löydämme kyllä hänellekin paikan, kun hän tulee. Joka tapauksessa jää yksi paikka tyhjäksi. Olen tänään iltapäivällä tutkinut Vassian, ja minun täytyi kieltää häntä tulemasta tänne. Tuskinpa isäkään haluaa nyt tulla. Tiedättehän, miten vanhus jumaloi poikaansa.

— Poika raukka! huudahti Natalia Borissovna. Hän oli niin iloinnut tästä illasta. Olisi ollut hauskaa meillekin, jos hän olisi päässyt mukaan. Mikä häntä sitten vaivaa, rakas tohtori?

— Ei mikään ja kaikki. Hänen elinvoimansa riutuu. Se valuu kuiviin, se pakenee, enkä tiedä mitään keinoa, millä voisi sitä pitää yllä. Ehkä toinen ilmasto, hyvin kallis hoito. Mutta rahoja pitäisi olla.

Feodor Ashkeliani koetteli vaistomaisesti taskujaan. Shuvalov näki sen ja hymyili surumielisesti.

— Jos ne riittäisivät mihinkään, niin antaisin teille rahanne takaisin, mutta tarvitaan paljon enemmän.

— Pikku raukka, pikku raukka, mutisi Natalia Borissovna.

Anton Ivanitsh kääntyi äkkiä hänen puoleensa:

— Kuka on tuo poika, josta puhutte? Onko hän teidän poikanne tai ehkä veljenne?

— Ei, vastasi Natalia Borissovna hämmästyneenä.

— Kuulkaapa minua. Vaikka hän olisikin omaisianne, niin ei sittenkään pitäisi säälitellä häntä. Ajatelkaa häntä niin paljon kuin haluatte, mutta ei ääneen. Ei ole hyvä puhua sellaisista asioista. Siten tekee vain itsensä ja toiset alakuloisiksi.

— Hyvin puhuttu, Anton Ivanitsh, huudahti Feodor. Kun ei voi tehdä mitään, ei voi. Juokaamme Vassian terveydeksi. Se tuottaa hänelle onnea tulevaksi vuodeksi.

Shuvalov ei ollut ruhtinaalle liioitellut Anton Ivanitshin juomaveikko-ominaisuuksia. Hän söi ja joi, ja jokaisen suupalan, jokaisen kulauksen hän nautti sellaisella miltei uskonnollisella hartaudella, jota talonpojat tuntevat ravintoa kohtaan, ja saattoi ymmärtää, että samoin oli ollut aina, hänen rikkautensa aikoinakin. Hänen leuoillaan oli hämmästyttävä kyky tehdä selvää kaikesta, mikä niiden tielle joutui. Näytti siltä, että ne lakkaisivat työstään vasta sitten, kun pöytä olisi tyhjä.

— Siinä vasta pöytävieras! toisteli ruhtinas Ashkeliani ilosta loistaen ja kaataen lakkaamatta vodkaa Anton Ivanitshin lasiin.

Anton Ivanitsh kiitti, tyhjensi lasin yhdellä ainoalla siemauksella, kuivasi huulensa kädenselkään ja alkoi uudelleen syödä. Ashkeliani seurasi hänen esimerkkiään niin hyvin kuin taisi.

Heidän ympärillään virisi keskustelu, johon he eivät ottaneet osaa, mutta johon heidän hyvä ruokahalunsa ja hyvä terveytensä toi, kenenkään sitä edes huomaamatta, lisää hilpeyttä ja elämäniloa.

Lopulta Anton Ivanitsh työnsi hitaasti lautasen luotaan osoittaakseen olevansa kylläinen, antoi katseensa liukua ympäri huonetta, ikäänkuin hän olisi halunnut arvioida jokaisen esineen, ja sanoi:

— Teidän on täällä hyvä asua.

Helena katsahti häneen pikaisesti nähdäkseen, eikö hän tehnyt heistä pilaa, Shuvalovhan oli sanonut, että tällä miehellä oli Pietarissa ollut jonkinlainen palatsi. Mutta hän ei sanonut tuota pilalla. Irtitshin ilmeessä kuvastui arvonanto ja melkein ihailu, mutta siinä ei ollut minkäänlaista ivaa.

— Mutta missä te itse asutte? hän kysyi.

— Niin, neiti (Helena rypisti kulmiaan; miehen tapa puhutella häntä oli hänen mielestään liian tuttavallinen ja liian vähän kunnioittava), saa kulkea monet, monet portaat päästäkseen minun luokseni. Minä asun juuri ulkokaton alla, palvelijahuoneessa, ja oli onnenpotku, että sain sen, sillä se ei ole kallis.

— Mutta älkää uskoko, Helena Borissovna, että hän on meitä muita köyhempi, huudahti Shuvalov, joka kuunteli ystävänsä puhetta nautinnokseen, kuin olisi istunut teatterissa. Minä olen aivan varma siitä, että hän ei ole tullut tänne varattomana.

Anton Ivanitsh alkoi nauraa, hyväntahtoista ja viekasta naurua:

— Et ole aivan väärässä, Maksim, hän sanoi. Mutta katsohan, on kahdenlaisia ihmisiä. Sellaisia, jotka kernaimmin ilmaisivat setelit yhteen saadakseen ne nopeammin kulumaan, ja sellaisia, jotka halkaisevat kopeekan saadakseen sen riittämään kauemmin. En soimaa edellisiä, sillä Jumalahan heidät sellaisiksi on luonut, mutta itse kuulun jälkimmäisiin. Ai, ai, ai, hän jatkoi katsellen pöydälle ja lattialle sirotettuja kukkia, miten paljon rahaa on kylvetty suotta! Ja varmaan sen ovat tehneet naisen kädet, sillä tuhlaavaisinkin mies muistaa, miten hän itse, hänen isänsä tai hänen isoisänsä ovat saaneet tehdä työtä ensimmäisen kopeekkansa ansaitakseen.

Helena Borissovna hymyili halveksivasti eikä vastannut; Shuvalov sitävastoin virkkoi kiihkeästi:

— Sinulla ei ole oikeutta puhua noin, Anton Ivanitsh. Naiset, jotka ovat kylväneet nuo rahat, niinkuin sanoit, tekevät työtä aamusta iltaan.

— Niinkö! Ja mitä he sitten tekevät?

— Katsohan tuonne kamiinan päälle!

— Se on soma, pieni bojaarivaimo, tuumi Irtitsh koulumestarillisesti. Mutta jos istuu koko päivän kutomassa kultaa, luulee lopuksi olevansa rikas. Ei, se ei ole mitään oikeaa työtä. Eikä sekään, mitä sinä, Maksim, teet. Ansaitsette parahiksi syödäksenne kaiken ansionne. Oikea työ edistyy, kasvaa lumivyöryn tavoin.

— Sinä puhut siten, kuin vielä olisimme Venäjällä ja saattaisimme tehdä mitä haluaisimme! Kumma mies!

— Voi aina aloittaa uudelleen, aina ja missä hyvänsä. Täytyy vain halkaista kopeekka, jotta se riittäisi kauemmin, odottaa, katsella ympärilleen, eikä kohta panna narua kaulaansa, niinkuin te kaikki teette.

— Ja sinä olet keksinyt jotakin, mikä sopii sinulle?

— Ehkä, sanoi Irtitsh ajatuksissaan, lyhyttä partaansa sivellen.

Sitten hän kääntyi päättäväisesti Ashkelianin puoleen:

— Kuunnelkaa nyt tarkkaan, ruhtinas! Olette ottaneet minut kuninkaallisesti vastaan, ja siksi haluaisin tarjota teille tilaisuuden ansaita. Minä lähden huomenna hävitetyille alueille, punaiselle vyöhykkeelle. Olen ministeriöltä saanut palasen maata tonkiakseni siitä kaiken metallin.

— Mutta miten olet saanut sen aikaan? Ethän osaa ranskan sanaakaan, huudahti Shuvalov.

— Kun tahtoo, niin myöskin voi, Jumalan avulla, vastasi Irtitsh rauhallisesti. Mutta anna minun rauhassa puhella ruhtinaan kanssa. Yritys on hyvä, vieläpä sangen hyvä, ja kun minä sen sanon, voitte uskoa minua. Mutta minulla ei ole riittävästi työntekijöitä, ei, ei riittävästi. Tarvitsen vielä lisää noin puoli tusinaa. Mutta millä minä maksan ensimmäisen kuukauden palkat? Sitten käy kaikki kyllä itsestään. Tällä hetkellä minulla ei ole tarpeeksi rahaa. Olen ymmärtänyt, että teillä on hiukan. Tulkaa kumppanikseni!

Hän keskeytti puheensa ja silmäili tyytyväisenä Feodorin voimakasta rintaa.

— Te olette omianne tähän työhön, hän lisäsi, sillä aluksi täytyy johtajien raataa yhdessä työmiesten kanssa. Uskokaa minulle rahanne. Ette kadu sitä.

— Ei, ei, vielä tekin, Anton Ivanitsh, huokasi Feodor. Ei, taivaan tähden! Tällainen uudenvuodenaatto! Puhutaan vain liikeasioista! Shuvalov tahtoo ostaa minulle auton (Irtitsh kohautti olkapäitään), te haluatte laahata minut erämaahan tonkimaan liejusta granaatteja. Ja kaikki tämä vain siksi, että minulla on viisituhatta frangia. Juokaamme herran nimessä nuo rahat, mutta älkää tehkö minua hulluksi!

— Hyvä, hyvä, sanoi Irtitsh rauhoittavasti. En ole vielä milloinkaan pakoittanut ketään ottamaan onnensa vastaan. Jos elämme vielä vuoden tästä päivästä lukien, saamme nähdä, kumpi on ollut oikeassa. Mitä taas tulee juomiseen — joka teidän mielestänne näyttää olevan parempi liikeyritys —, niin olen kyllä mukana loppuun saakka. Sitäkin mieluummin, koska tämä punaviini on todella hyvää.

Kaipauksen ilme liukui yli hänen kasvojensa, jotka muuten eivät näyttäneet voivan kuvastaa mitään tunteita.

— Muistatko vielä minun viinikellarini, Maksim? Se oli aikamoinen kellari! Hän hymyili niin arvoituksellisesti, ettei kukaan olisi voinut sanoa, oliko siinä jotakin katkeruutta ruhtinasta kohtaan:

— On kummallista ajatella: silloin ei kukaan olisi kieltäytynyt antamasta minulle rahaa niin paljon kuin halusin. Hyvä, älkäämme ajatelko sellaista enää. Emme saa laiminlyödä tätä nuorta naista.

Saattoi hyvin nähdä, että Helena herätti Irtitshin harrastusta.
Epäilemättä Helenan tyypillisesti venäläinen kauneus, hiusten runsaus,
piirteiden luonnollinen ja ankara rauha miellyttivät häntä. Natalia
Borissovna katsahti nopeasti sisareensa, joka oli hiukan kauhistunut.

— Ei teidän tarvitse vähääkään huolehtia minun huvittamisestani, sanoi
Helena.

Hänen äänensävynsä oli niin loukkaava, että se aiheutti tovin äänettömyyden. Vain Irtitsh itse ei näyttänyt lainkaan piittaavan siitä. Hän katsoi Helenaa ystävällisesti ja virkkoi:

— Puhukaamme selvästi ilman kiertelyjä. Te olette juuri sellainen nainen, jollaisen haluaisin vaimokseni. Vielä vähän liian ylpeä, mutta se menee kyllä pois ajan mittaan.

Tämä äkillinen rakkaudentunnustus teki heti mielialan keveämmäksi.

— Siinä näette, Feodor sanoi, toivotin teille miestä tulevaksi vuodeksi. Tässä on jo kosija.

— Tehän toivoitte minulle miestä, joka olisi hyvä, rakastettava ja rikas, eikö totta? vastasi Helena.

— No, no, huomautti Irtitsh, mitä noihin kahteen ensimmäiseen ehtoon tulee, niin ovat ne jo täytetyt. Kolmannen suhteen — hiukan kärsivällisyyttä.

Muu seura alkoi nauraa, mutta Shuvalov ei nauranut. Hän tunsi Anton Ivanitshin hyvin, ja hänestä tuntui, että tämän sanoissa oli jotakin syvempää, jotakin pöhköpäistä, eikä vain hyväntahtoista pilaa.

— Kun tuo mies saa jotakin päähänsä… hän ajatteli.

— Kuulkaa minua, huudahti Feodor, minä pyydän teitä kuuntelemaan minua!

Hän puhui äänekkäämmin kuin tavallisesti, ja hänen silmissään oli tuskin huomattava päihtymyksen himerrys.

Irtitsh on tässä pelissä ylivoimainen, ajatteli Shuvalov.

Ashkeliani sanoi:

— Juon maljan kosijan ja hänen valittunsa onneksi! Tähän maljaan täytyy kaikkien yhtyä!

— Kiitos, ruhtinas, vastasi Irtitsh. Mutta… pyydän teitä huomaamaan, että käsitän toivomuksenne toden kannalta.

Lasit täytettiin uudestaan, ja Feodor tarkasti, että kaikki joivat pohjaan.

— Te juotatte minut vielä päihdyksiin, sanoi Natalia Borissovna. Kumma, ettei teillä ole mitään muuta tapaa ottaa uuttavuotta vastaan! Minä vakuutan, ettei minun ole ensinkään tarpeellista juoda. Minun tarvitsee vain sulkea silmäni ja ajatella: silloin alkaa aivan uusi päivien sarja, aivan puhdas, aivan neitseellinen. En ole tehnyt vielä mitään pahaa, minulla ei ole ollut vielä aikaa siihen. Vuosi on edessäni kuin käymätön, vastahiekoitettu tie, vailla askelten jälkiä. Millaisia kasvoja tulen tapaamaan tällä kiemurtelevalla tiellä? Mitkä aarteet odottavat minua tien polvekkeissa?… Niin, minä suljen silmäni ja ajattelen, eikä teidän viininne, vahvin eikä makein, voi tuottaa teille niin paljon iloa, saattaa mieltänne niin kuohumaan.

Hänen kasvoillaan oli taas tuo kirkkaus, jota hänen sisarensa niin suuresti rakasti.

— Kummallista, sanoi Anton Ivanitsh mietteliäästi, minä kun luulin, että on olemassa vain yksi ihminen, joka saisi minut puheellaan näin liikutetuksi.

— Kuka? kysyi Shuvalov, joka oli utelias kaikkea Irtitshiä koskevaa kohtaan.

— Hän on nyt täällä Parisissa… Hänen nimensä on Stefan Matvejitsh
Morski.

— Mitä! huudahtivat Natalia Borissovna ja hänen sisarensa melkein yht'aikaa, te tunnette hänet, tuon suuren kirjailijan?

— Kyllä, todella, tunnen hänet, vastasi Irtitsh kääntyen yksinomaan Helenan puoleen. Teitä, nuori neiti, kummastuttaa, eikö totta, että minulla on niin hienoja tuttavuuksia? Niin ylhäistä älymystöä, tarkoitan. Mutta niin on kuitenkin laita. Ajatelkaahan, hän on lisäksi se ihminen, josta eniten pidän. Ja minä luulen, että hänkin pitää minusta. Olen sanonut hänelle usein: "Vain silloin, kun kuulen sinun puhuvan, pahoittelen, etten ole saanut sivistystä. Muutoin olisin voinut lukea sinun kirjojasi."

Anton Ivanitshin kasvot olivat muuttuneet. Ne olivat pehmeät, täynnä vastustamatonta lempeyttä; pienistä silmistä ja ulkonevista poskipäistä huolimatta ne olivat henkeistyneet ja herkät. Ja hän sanoi hiljaa:

— Se velho osaa puhua hyvin, sellaisistakin asioista, jotka minä tunsin lapsuudessani, mutta joita monet ihmiset eivät ole nähneet: peikoista, keijukaisista, virvatulista, vedenhaltijoista. Hän tuntee ne kaikki.

Hän nauroi melkein hellästi lisätessään:

— Niin todellakin, hän tuntee ne kaikki, tuo paholainen, jolla ovat tukkapörrön alla valtavat lasisilmät.

Samassa kulki käytävässä salongin ohi mustapukuinen herra, jonka profiili muistutti lammasta. Hänen kainalossaan oli viululaatikko.

— Siinähän menee Samuel Jakovlevitsh, sanoi Natalia Borissovna.

Ilmeestään päättäen hän aikoi kutsua ohikulkijan sisään.

— Ei, ei, minä pyydän, ei tuota juutalaista, Feodor mutisi.

— Hävetkää, ruhtinas Ashkeliani. Eikö hän kuitenkin ole venäläinen! Ja uudenvuodenyönä te ajattelette tuollaisia!

— Mutta on juutalaisten syy, murisi Ashkeliani, jos kuolemme nälkään.

— Juutalaisten? Puuttui Shuvalov kiivaasti puheeseen. Sanokaa mieluummin, että syy on meidän, niin suurten herrojen kuin älymystönkin.

— Rakkaat ystävät, sanoi Irtitsh päättäväisesti, jos alatte puhua politiikasta, lähden minä tieheni.

— Älkää olko kova, ruhtinas Ashkeliani, pyysi Natalia Borissovna, antakaa viulunsoittajan tulla sisään. Hän on yksin, raukka, ja on juhlailta.

— Ja hänellähän on viulu, huomautti Irtitsh.

— Koska te kaikki niin tahdotte… vastasi Ashkeliani.

Natalia Borissovna juoksi käytävään ja huusi:

— Samuel Jakovlevitsh! Samuel Jakovlevitsh!

Tämä astui sisään arkana ja istuutui pöydän päähän. Hänen pureksittuihin kynsiin päättyvät kätensä liikkuivat levottomasti. Helena Borissovna tarjoili hänelle ruokaa kysellen hänen työstään; hän vastaili lyhyin, taitamattomin lausein. Hän soitti eräässä venäläisessä yöhuoneistossa Montmartre'illa, mutta hänellä oli pari tuntia aikaa, koska huoneisto avattiin vasta keskiyöllä. Hän oli lähtenyt vähän aikaisemmin mennäkseen vain erään ystävänsä, erään sellistin luo hiukan harjoittelemaan.

— Jotakin vakavaa, ymmärrättehän, jotakin, mitä soittaa ilokseen, sanoi hän tullen vähän eloisammaksi ja kohottaen päänsä.

Silloin näkyi, että hänen silmälasiensa takana olivat suuret, surulliset ja kauniit silmät.

— No, hyvä ystävä, mitenkähän olisi, soittaisittekohan meille jotakin? sanoi Feodor.

Viulunsoittaja jäykistyi kuullessaan Feodorin äänen kopean, miltei feodaalisen soinnin, mutta Natalia Borissovna katsoi häneen niin ystävällisesti ja pyytävästi, että hän mitään vastaamatta avasi viulukotelonsa, jonka oli pannut tuolille.

— Ja sinä, Lenotshka, saat laulaa, sanoi Natalia Borissovna.

— Tosiaan, huudahti Feodor! Se olisi hauskaa. Tahdottehan, sanokaa?

Helena vain nyökkäsi vastaukseksi, mutkattomasti niinkuin aina ja kaikissa asioissa.

Mutta silloin neiti Mesureux, joka oli kärsimättömästi odottanut aterian loppua saadakseen tyhjentää pöydän, luuli tulevansa hulluksi. Hänen täysihoitolassaan, jossa vielä vähän aikaa sitten oli menty nukkumaan kello yhdeksän illalla, kadulla, joka oli provinssiaalisen hiljainen, kuului äkkiä nuori ja voimakas ääni, viulun intohimoisen nyyhkytyksen säestämänä. Ja ääni sai yhä enemmän voimaa ja tulta…

Kun ällistyksen ensimmäinen hetki oli ohi, neiti Mesureux syöksyi salonkiin. Tällä kertaa mitta oli liian täysi. Venäläiset ylittivät todella kaikki rajat. Nyt hän käyttäisi hyväkseen tilaisuutta sanoakseen sen heille.

Mutta kun hän tuli ovelle, otti hänet valtoihinsa joku häntä voimakkaampi. Hänen koko kiukkunsa oli haihtunut. Kaikki istuivat salongissa kuin kivettyneinä. Muutamat suljetuin silmin, kasvot käsiin painettuina, toiset tuijottivat häntä liikkumattomin katsein, jotka eivät pysähtyneet häneen, jotka tähystivät hänen ylitseen, ulos hänen ylitseen, seinien yli, kaupungin yli, vielä paljon suurempien etäisyyksien yli. Ja kaikilla kasvoilla oli säteilevä rauha, täydellinen ilo, jollaista neiti Mesureux ei ollut vielä milloinkaan nähnyt. Ja juuri neiti Helena, jota neiti Mesureux piti arvossa hänen ylhäisten tapojensa ja täsmällisyytensä takia, juuri hän lauloi, kasvot etäisinä, loistavina ja onnellisina.

Neiti Mesureux tunsi, että hän oli tyyten voitettu. Ja kun hän tajusi tämän — ja kuinka olisi voinut olla tajuamatta, kun nuo haaveksijat istuivat siinä vaipuneina ylimaailmalliseen autuuteen? —, hän tiesi myöskin, ettei hänellä koskaan enää olisi oikeutta sanoa mitään.

Kun hän siinä, itsekin lumouksen valtaan joutuneena, katseli tuota näkyä, hän tunsi, että joku kosketti häntä selkään. Hän käännähti ja tunsi nuoren miehen, joka yhdessä isänsä kanssa asui kolmannen kerroksen ullakkohuoneessa. Nuorukainen oli peräti kalpea, ja hänen päällystakkinsa oli napitettu kaulaan saakka.

Minä pyydän, pyydän teitä, älkää liikkuko, kuiskasi hän neiti
Mesureux'n korvaan. Minä vain silmään salonkiin.

Mutta kun Helena oli lakannut laulamasta, Feodor nousi nopeasti ja tarttui vanhan neidin käsiin.

— Tehän kuulutte meihin, neiti Mesureux, sanoi hän, ja…

Hänen puheensa katkesi äkkiä, sillä hän oli nähnyt pimeässä käytävässä solakan, epämääräisen varjon.

— Näenkö oikein? Vassiahan te olette? Mutta mitä te siellä teette, miksi ette tule sisään?

— Ei, ei, en voi, sammalsi nuori mies.

— Tulkaa, älkää olko lapsellinen. Koska olette jo alhaalla, tulkaa sisäänkin.

Ja käsivarsin, jotka hänen tahtomattaankin lannistivat kaiken vastarinnan, hän yhdellä otteella veti tuon hieveröisen olennon salonkiin. Vassia oli suunniltaan.

— Minä en ole pukeutunut, hän kuiskasi uskaltamatta katsoa kehenkään. Pyydän anteeksi. Minä en olisi tullut tänne mistään hinnasta. Mutta kun kuulin laulua, en voinut vastustaa. Minä olin yksin, otin vain päällystakin ylleni, tahdoin ainoastaan kuunnella ja mennä heti jälleen ylös. Minä pyydän kovin anteeksi.

Hänen ilmeestään pelästyneenä taputti Shuvalov häntä lempeästi olalle.

— Rauhoittukaa, hän sanoi, täällä on vain ystäviä. Puku ei merkitse mitään. Olisimme hyvin iloisia, jos jäisitte; olemme kaikki kaivanneet teitä. Istukaahan.

— Ei, ei, se on vallan mahdotonta, vastusteli nuori mies kyyneleitään pidätellen ja koettaen kätkeä paljaat jalkansa nojatuolin taakse. Minun täytyy mennä taas ylös.

— Niin täytyykin, hän on väsynyt, sanoi Helena. Menkää ylös, Vassia, tulen viiden minuutin kuluttua tuomaan teille teetä.

Neiti Mesureux, joka ei ollut ymmärtänyt sanaakaan puhutusta, näki hämmästyneenä ullakkohuoneen nuoren miehen pakenevan tiehensä vainotun eläimen lailla. Mutta sitten ruhtinas Ashkeliani tarjosi hänelle tuolin sanoen:

— Mutta te ainakin jäätte luoksemme, hyvä neiti? Saanko tarjota teille lasin konjakkia, tai ehkä munkkia?

Mutta kun hämmästynyt vanha neiti kieltäytyi kaikesta, kumarsi ruhtinas kohteliaasti Helenalle.

— Kiitos, Helena Borissovna, hän sanoi korostaen jokaista tavua, olette täyttänyt sydämemme ilolla. Mutta aiotteko todellakin jättää meidät Vassian tähden?

— Älkää pidättäkö häntä, puuttui Natalia Borissovna puheeseen, hän on niin…

Helena keskeytti hiukan kärsimättömästi:

— Miksi näet noin paljon vaivaa, rakkaani. Minkä lupaan, sen teen.

— Te olette yhä enemmän minun mieleeni, nuori neiti, sanoi Anton
Irtitsh. Sallikaa minun puristaa kättänne.

Olisi ollut liian loukkaavaa torjua tuo pyyntö. Mutta laskettuaan ilmeisen vastahakoisesti sormensa noille lämpimille, väkeville kämmenille ei Helena voinutkaan olla tuntematta kummallista mielihyvää. Tämä tunne teki hänet levottomaksi. Hän veti nopeasti kätensä pois, kiitti Feodoria muutamin sanoin ja katosi.

— Soittakaa pian jotakin iloista, jotta ei tyhjä tila tuntuisi, käski
Feodor viuluniekkaa.

— Valitan kovin, ruhtinas, mutta minun täytyy nyt lähteä.

— Minne sitten?

— Työhöni.

— Mutta silloinhan me jäämme tänne ilman musiikkia ja muuta, ja se on mahdotonta.

Hän tarttui tuttavallisesti viulunsoittajan käsivarteen ja sanoi nauraen:

— Tunnustan, että en ensinkään pidä juutalaisista, mutta te todella miellytätte minua. Minä en päästä teitä. Missä ravintolassa soitatte?

— "Samovar"-ravintolassa.

— Mainiota. Te, Natalia Borissovna, tulette luonnollisesti mukaan, ja neiti Mesureux myöskin? Ettekö? Sepä vahinko! Anton Irtitsh, meillä on vielä puhuttavaa. Emmekä ole vielä kumpikaan humalassa. Ja mitä Shuvaloviin tulee, hän saa ajaa meidät sinne.

— Vaununi on käytettävissänne, vastasi Shuvalov, mutta mutta eivät rahanne. Siitähän olemme sopineet, eikö totta?

Yleisessä lähtökiireessä ei kukaan huomannut Anton Irtitshin hymyä.

IV.

Kun Vassia kuuli Helenan lupaavan tulla ylös hänen luokseen, hän säteili ilosta. Hän ei ollut laisinkaan odottanut mitään sellaista… Helena oli niin kaunis sinä iltana. Ja hän saisi Helenan yksin itselleen. Porrasaskelmien — jotka hän tavallisesti laski yksitellen — lukumäärä ei ollut vielä milloinkaan tuntunut niin pieneltä; koskaan eivät portaat olleet tuntuneet niin kevyiltä nousta.

Mutta tuskin hän oli tullut huoneensa ovelle, kun hänen ihmeellinen lumouksensa vaihtui mielipahaksi, joka miltei lähenteli kauhua. Helena ei ollut milloinkaan käynyt heidän luonaan. Sensijaan oli hänen tapanaan mennä Helenan neuloessa tämän luo lukemaan ääneen kirjoja, joita he molemmat rakastivat. Miten hän voisi ottaa Helenan vastaan tässä kauheassa huoneessa, johon varjostimeton sähkölamppu loi räikeää ja epäterveellistä valoaan?

Kaikkialla oli vanhoja esineitä, puoliksi kirjoitettuja paperiarkkeja. Pesutelineellä spriikeittimen vieressä oli suuria rasvaläiskiä ja kamferttiruisku. Miten köyhää, surullista ja vastenmielistä kaikki olikaan. Vassiasta tuntui siltä, kuin hän ei olisi milloinkaan ennen nähnyt tätä huonetta. Siitä uhosi vanhan, epäsiistin ukon, kurjuuden ja sairauden haju.

— Mitä hän tästä ajatteleekaan? Mitä hän tästä ajatteleekaan?

Tämä kysymys, jota hän tuhannesti toisteli, yhä kiihkeämmin, yhä villimmin, kidutti häntä ja oli vähällä tehdä hänet hulluksi. Hän koetti säälimättömimmästi kuvitella sen vaikutelman vastenmielisimpiä puolia, minkä tuo nuori tyttö saisi hänestä ja hänen isästään.

Ja äkkiä Aleksei Dmitritshin kasvot menettivät kaiken sen, mikä oli olemassa vain hänelle, Vassialle; hän näki ne sellaisina, jollaisina muiden täytyi ne nähdä. Kauniit kasvot, totisesti herpautuneet, voimattomat — ja kellahtavat hiukset!

Hän ymmärsi ajattelevansa kehnoja ajatuksia, mutta tunsi olevansa kykenemätön karkoittamaan niitä. Niin. Tuo punainen, veltto juopon nenä, lerppuvat sukat ja kaikki muu…

Hänet valtasi julma tunne, jota hän ei elämässään milloinkaan unohtanut ja joka sai hänet aina, milloin hän sen muisti, ähkymään häpeästä ja itseinhosta; mutta tuona hetkenä se täytti hänet kokonaan: hän ylenkatsoi isäänsä. Koko Aleksei Dmitritshin äidillisyys, koko hänen hellyytensä oli unohtunut sen epäjärjestyksen ja sen vanhuudenhajun vuoksi, jonka nuori tyttö pian huomaisi.

Kirkkaampana hetkenä Vassia oli käsittänyt, että vain hänen voimakas tunteensa Helenaa kohtaan sai hänet kieltämään isänsä. Mutta hän ei voinut enää nähdä selvästi sieluunsa. Hän oli onneton, kurja, täynnä halveksuntaa itseään kohtaan. Eikä hän säästänyt mitään eikä ketään, ei edes Helenaa. Se raivo, jolla hän oli mustannut isänsä kuvaa, kääntyi tyttöön sillä aikaa, kun hän kuumeisesti kokosi rääsyjä ja papereita, heitti ne nurkkaan ja peitti sanomalehdellä.

— Mahtaako hän tullakaan? ajatteli poika, myöntämättä itselleen, että olisi antanut paljon, jos tyttö ei olisi pitänyt lupaustaan. Niin, kyllä hän tulee, epäilemättä hän tulee, hänhän väittää, että hän aina pitää sanansa. Mutta vain sentähden, yksinomaan sentähden. Tuon almun hän on antanut minulle vain päästäkseen minusta. Aivan varmaan häiritsin hänen iloaan. Jo pelkän asuni vuoksi, — tämän kurjan päällystakin, näiden tohveleitteni.

Tämä ajatus tunkeutui häneen poran tavoin, sietämättömällä kivulla: hän painoi kädellään suonenvedontapaisesti rintaansa jatkaen yksinpuheluaan yhä kiihkeämmin:

— Ja milloin hän aikoo tulla? Hän sanoi viiden minuutin kuluttua. Hän on jo valehdellut. (Vassiasta tuntui jo kuluneen äärettömän pitkä aika siitä, kun hän oli tullut huoneeseensa.) Ehkä saan odottaa tunnin tai vielä enemmän. Ja se on luonnollista, heillähän on niin hauskaa siellä alhaalla. Hän ei ajattele, että minä odotan, että jokainen silmänräpäys salpaa hengitystäni… Hän ei ole milloinkaan ollut sairas. Vieläkö hän laulaa? Ei, en kuule mitään. He pelkäävät, että minä tulisin takaisin. Mitäpä huvia sairaasta olisi kenellekään. Kun vain eivät säälisi minua. Voi, kunpa eivät, sitä minä en siedä… Enkä sitäkään, että he kohtelevat minua kuin lasta. Minä lähden alas. Minä sanon sen heille, sanon.

Hänen tavallinen hermokohtauksensa ei ollut enää kaukana, kun hän kuuli käytävästä kevyitä askeleita. Vassia riisui päällystäkin yltään, aivankin se olisi polttanut häntä, ja ryömi vuoteeseensa.

Kun Helena astui sisään höyryävä teekuppi kädessään, tutkisteli nuori mies palavin silmin hänen kasvojansa ilmettä.

— Hän osaa hillitä itsensä, ajatteli Vassia sarkastisesti, eikä näytä vastenmielisyyttään. Mutta minä tunnen hyvin, että hän ajattelee vain sitä, miten pääsisi takaisin toisten luo. Hän voi kernaasti lähteä, hän voi lähteä, en aijokaan pidättää häntä täällä.

— Tässä teenne, sanoi Helena. Haluatteko, että autan teitä? Olette varmaan väsynyt.

— Ei, kiitos, tulen toimeen yksin, en ole sairas.

Ellei Helenan olisi ollut niin luontaisen helppoa hillitä itseään, ei hän olisi voinut peittää hämmästystään. Miten epäystävällisiä olivatkaan Vassian sanat ja äänensävy, vaikka nuorukainen tavallisesti oli niin huomaavainen, kohtelias ja sävyisä! Mutta sitten hän tuli ajatelleeksi tuota hullunkurista pukua, jossa hänet oli alhaalla yllätetty. Ja, itsekin ylpeänä, hän antoi Vassialle anteeksi, että tämä vielä kärsi siitä.

— Mutta enhän minä pidäkään teitä sairaana, hän sanoi hilpeästi. Sen te tiedätte hyvin.

— Minä en tiedä mitään, mutisi Vassia hampaittensa lomasta, en muuta kuin että olen täällä kaikkien taakkana.

— Älkää, rakas Vassia, rauhoittukaa nyt. Kaikkihan rakastavat teitä.

Vassia toivoi, että hän olisi lisännyt: "ja surkuttelevat teitä", mikä olisi antanut hänelle tilaisuuden päästää kaiken katkeruutensa valloilleen. Mutta Helena tyytyi vain etsimään tuolia istahtaakseen. Kun hän ei sellaista löytänyt, hän istuutui Aleksei Dmitritshin sohvalle. Sen jouset kirahtivat valittavasti.

— Ei erityisen pehmeä, yritti nuori mies pilailla. Mutta isäni on tyytyväinen siihen. Kun kerran olette niin ystävällinen, että olette tullut tänne, voinette myöskin sietää sohvan epämukavuutta pari minuuttia.

Kun tyttö ei vastannut mitään, vaan katseli häntä syvin ja rauhallisin silmin, käänsi Vassia päänsä poispäin ja oli puhuvinaan itsekseen:

— Kun Anja tulee tervehtimään minua, hän ei pelkää istua sängyn laidalle. Hän on hyvin suloinen, hän Anja, niin avomielinen, niin luonnollinen, että heti saattaa lukea hänen ajatuksensa.

Helena oli yhä vaiti, mutta hänen kapeat, suorat kulmakarvansa vetäytyivät kevyesti kokoon. Hänen esiintymisensä saattoi Vassian hämmingin valtaan. Mihin hintaan tahansa hän tahtoi välttää hiljaisuutta, joka — niin hänestä tuntui — saisi Helenan yhä enemmän häntä halveksimaan. Sentähden hän kysyi:

— Oliko juhla onnistunut?

Helena arveli, että nuoren miehen hermostuneisuus oli ohi ja että nyt saattoi syntyä luonnollinen keskustelu. Hänen närkästyksensä hävisi. Hän sääli tuota onnetonta poikaa. Helena rakasti hänen moraalista puhtauttaan, hänen koskemattomuuttaan ja hellää pidättäväisyyttä, jota hänen esiintymisensä tavallisesti osoitti.

— Juhla epäonnistui kerrassaan, vastasi Helena sydämellisesti. Shuvalov oli tuonut mukaansa jonkun peräti kummallisen henkilön, oikean kulakin [rikastunut karkea talonpoika]. Mutta hän oli niin tomppeli, että turmeli minun koko iloni.

— Älkää millään muotoa vaivautuko minun takiani, huudahti Vassia pisteliäästi.

Mitä te oikein tarkoitatte? mutisi Helena kummastuneena.

— Ymmärrän kyllä, että te vain tahdotte säästää minua. Minulle, joka olen viettänyt uudenvuodenaattoa tässä viheliäisessä häkissä, te ette mielestänne voi kertoa, miten hauskaa teillä on ollut; ja vaikka te teeskentelettekin hyvin, näen, että teillä on vain yksi ajatus: pian takaisin sinne!

Helena ei hievahtanutkaan, vaikka kiukku ja sääli kuohuivat hänen mielessään. Häntä loukkasi julmasti se, että Vassia niin itsepintaisesti epäili hänen jokaista sanaansa ja liikettään, vaikka hän oli koko illan kärsinyt siitä, että Vassia oli yksin ja surullinen, ja vaikka hän oli ilolla ja vilpittömässä mielessä tullut hänen luokseen. Mutta samalla hänelle selvisi, että Vassia eli sellaista mieletöntä hetkeä, jolloin sairaat koettavat vyöryttää kuormansa koko maailman hartioille.

— Ja minä ymmärrän teidät hyvin, jatkoi onneton julman itsepäisenä, ikäänkuin epäoikeudenmukaisuuden ja vihan pyörteeseen joutuneena. En ole hauska, en kaunis enkä elegantti. Ei kukaan muu kuin isäni voi sietää minua. Vain me kaksi olemme luodut ymmärtämään toisiamme.

Äkkiä Helena nousi. Hän teki sen aivan vaistomaisesti keskeyttääkseen Vassian puheen. Pojan ääni ja katse ennustivat, että hän olisi alkanut pilkata Aleksei Dmitritshiä. Sellaisia muistoa ei saanut jäädä heidän kahden välille. Vassia ei olisi milloinkaan antanut sitä anteeksi itselleen.

— Minä luulen, että läsnäoloni on teille tänä iltana vain pahaksi, sanoi Helena ystävällisesti. Lienee parasta, että menen taas alas.

— Vain veruke, mutisi Vassia.

Mutta Helena laski aivan hiljaa toisen kätensä hänen huulilleen hivellen toisella hänen otsaansa. Kämmenet olivat raikkaat, sormet kevyet, elävät. Miten ihmeellistä mielihyvää ne tuottivatkaan Vassialle, miten lempeästi ne hälvensivätkään raivoisan, tuhoavan pyörretanssin hänen aivoistaan. Hän tunsi olevansa vapautunut, heikko ja nöyrä.

— Voi, minä rukoilen teitä, älkää menkö, hän huokasi. Hän tarttui Helenan käsiin, puristi ne omien polttavien kämmentensä väliin, painoi äkkiä päänsä niitä vasten, ja tyttö tunsi hänen kyyneltensä kostean lämmön.

— Miten saatoinkaan puhua teille sillä tavalla? kuiskasi poika kohottamatta päätään. Miten saatoinkaan? Antakaa minulle anteeksi, unohtakaa. Olin aivan suunniltani, olin ilkeä. Minä ajattelin… voi, jospa tietäisitte. Minusta tuntui, että te tunsitte minua kohtaan ylenkatseellista sääliä, että olin teille vastenmielinen… Ja sitten tämä huone… ja meidän kurjuutemme…

— Riittää, jo pikku Vassia… miksi kidutatte itseänne?

— Ei, ei, teidän täytyy saada se tietää. Olen mustannut teitä mielessäni, raastanut teidät alas, ja se koskee minuun kovin. Puhuin äsken Anjasta, se ei ole totta, en välitä hänestä vähääkään! Hän nauraa aiheettomasti ja lörpöttelee. Kun sitävastoin te… Minä tarvitsen teitä. Voi, jos olisin terve, jos voisin ansaita elatukseni, niin minulla olisi teille paljon sanottavaa.

Helena katseli kapeaa niskaa, joka nytkähteli liikutuksesta, hän kuunteli poikamaisesti änkytettyjen sanojen ääntä, joka tuntui valuvan hänen sormiensa lomitse. Ja hänet valtasi jonkinlainen syvä murhe, ikäänkuin hän olisi ottanut kannettavakseen hyvin raskaan mutta hyvin jalon taakan.

— Te siis luulette, kysyi hän hitaasti, että sairaus tai köyhyys voisivat säikyttää minua?

Vassia kavahti äkkiä istualleen ja katseli häntä suu raollaan, kykenemättä ajattelemaan mitään.

Kiivas koputus ovelle havahdutti pojan tuosta lumouksesta.

— Sisään, sanoi hän koneellisesti.

Tulija oli Shuvalov.

— Tulen ryöstämään teidät, Helena Borisovna, selitti hän.

Vassia huomasi heti, että Shuvalovin silmät olivat liian loistavat ja että hän puhui liian kovalla äänellä.

— Ryöstämään minut? kysyi nuori tyttö. Ettekö siis jääkään tänne?

— Tännekö? Kaikki toiset ovat jo Montmartre'illa, mutta ei tahdota jatkaa juhlaa ilman teitä. Minulla on määräys ottaa teidät mukaan, vaikkapa väkisin, jos vastustelette.

Hän alkoi nauraa meluavasti ja lisäsi:

— Älkää välittäkö, vaikka olenkin vähän tuulessa. Saivat minut juomaan.
Eikä minulla ole heidän tottumustaan.

Helena epäröi. Hänen katseensa kääntyi Vassian äkkiä kalvenneista kasvoista Shuvaloviin. Hän ymmärsi, että tämä oli siksi juopunut, että panisi mieluummin toimeen skandaalin kuin sallisi hänen jäädä kotiin.

— Hyvä, minä tulen, hän sanoi vältellen sairaan katsetta.

— Tiesin sen heti, kuiskasi poika niin masentuneesti, että se koski
Helenaan kipeämmin kuin kaikki hänen pilkkansa.

Tyttö sanoi Shuvaloville:

— Pankaa autonne käyntiin, minä tulen heti.

Miehen lähdettyä hän kysyi arasti:

— Ettehän ole pahastunut minuun, Vassia, ettehän? En voinut kieltäytyä.
Näittehän itse, millaisessa tilassa hän oli.

Hänen muutoin niin lujan äänensä epävarmuus liikutti nuorukaista, mutta tämä ei kuitenkaan voinut estää katkeruutensa viimeistä ripettä purkautumasta ilmoille:

— Pahastunutko teihin? hän sanoi. Ja millä oikeutuksella? Se, mitä teette, on vain luonnollista. Valoa, musiikkia ja ihmisiä, jotka ovat paljon hauskempia kuin minä.

— Mitä ihmisiä? Shuvalovin olette nähnyt, ja tuo toinen, josta puhuin teille, on minusta vastenmielinen, niinkuin jo sanoin.

— Mutta siellä on myöskin ruhtinas Ashkeliani. Hän on kaunis, hän… erittäinkin tänä iltana, smokingissa.

Nuo sanat liikuttivat Helenaa. Niissä paljastui niin yksinkertaisesti lapsellinen, saavuttamaton toive.

— Kuulkaa nyt tarkkaan, rakas pikku Vassia, sanoi hän pakoittaen pojan katsomaan suoraan silmiinsä. Te tiedätte että en koskaan valehtele. Nyt minä sanon teille, että — Natashaa lukuunottamatta — ei ole ketään, joka olisi minulle niin kallis kuin te. Ja nukkukaa nyt. Älkääkä olko mistään huolissanne.

V.

Nähdessään Helenan tulevan ulos Mesureux'n täysihoitolasta hypähti
Shuvalov istuimeltaan, avasi auton oven ja auttoi nuoren tytön autoon.

— Täydellinen, hieno autonkuljettaja, sanoi hän syvään kumartaen.

— Liiankin hieno, huomautti Helena. Aiotteko harjoittaa ammattianne tuo suurenmoinen päällystakki yllänne?

— Hiiteen koko ammatti tänä yönä! Annan itselleni lomaa.

— Mutta miten on teidän laitanne, Maksim? Te, muutoin niin järkevä ihminen!

— Olen suunnattoman iloinen tavattuani Anton Irtitshin. Vanhan ystävän, joka matkustaa taas huomenna pois. Olen päättänyt, että en enää eroa hänestä ennen junan lähtöä. On ilo katsella häntä. Hän on venäläinen, mutta oikeaa lajia, ei surkea niinkuin me älymystön jäsenet. Niin kauan, kun on olemassa hänen kaltaistaan väkeä, ei Venäjä joudu perikatoon, tapahtukoon mitä tahansa.

Mies puhui, puhui, toinen jalka auton likasuojuksella. Helena tunsi hänen harrastuksensa yleisiin asioihin ja arveli, että hän voisi puhella vielä kauankin tuossa asennossa.

— Ettekö usko, että voisitte selittää tuon kaiken minulle paljon paremmin ravintolassa? kysyi tyttö.

— Olette aivan oikeassa.

Shuvalov oli juuri sulkemaisillaan oven, kun hän äkkiä muutti mielensä ja kysyi:

— Eikö teistä olisi hauskempaa istua edessä, minun vieressäni? Raikas ilma tekee hyvää, uskokaa minua.

Helena ei voinut olla hymyilemättä katsoessaan Shuvalovin autuaan-iloisia kasvoja.

— Kiitos, hän sanoi, minun on aivan hyvä näin.

— No, sitten saatte nähdä, mihin nämä kärryt pystyvät kirurgin käsissä.

Helena tuskin huomasikaan mielettömiä hypähdyksiä ja kaarroksia, joita Shuvalov pakoitti autonsa tekemään. Huolimatta valoista, jotka lisääntyivät sitä mukaa kuin lähestyttiin Place Pigalle'ia, huolimatta yhä suuremmasta pauhinasta, johon tämä huvitustehdas heidät kietoi, oli nuori tyttö yhden ainoan ajatuksen vallassa: hän oli sitonut itsensä Vassiaan.

Hän ei tosin ollut antanut mitään suoranaista lupausta. Hän tunsi kuitenkin selvästi, että hänen äänensä sävy, hänen katseensa, hänen koko käytöksensä oli nyt sitonut hänet sairaaseen paljon lujemmin kuin yhteisten lukutuntien keskustelut siihen saakka. Mutta miten sitonut? Läheiseen ystävyyteen, alttiiseen sisarusliittoon? Sellaiseksi hän sen tunsi. Mutta hän oli kyllin rehellinen tunnustaakseen itselleen, että se kiihkeä tapa, jolla hän oli paljastanut tunteensa, siten rauhoittaakseen Vassiaa, oli johtanut tämän harhaan. Ja Vassia rakasti…

Kun auto pysähtyi, tuli ovea avaamaan valkohapsinen, ryhdikäs vanha mies, kasakantakki yllään.

— Tehkää hyvin, madame, tätä tietä, hän sanoi ranskaksi hyvin kohteliaasti, mutta ei millään tavoin matelevasti.

— Mihin sinä asetut? Jotta voisin huutaa sinua, kun tulee hyvä kyydittävä?

— Tarpeetonta, tuumi Maksim. Tänään kyyditsen itseäni.

Hän meni odottavan tytön luo. Ennenkuin he menivät yhdessä sisään,
Shuvalov sanoi:

— Sallikaa, Helena Borissovna, minun esitellä teille ystäväni amiraali
Andrejev.

Osoittamalta mitään ihmettelyä kumarsi vanhus Helenalle ja suuteli hänen kättään. Ja sitten hän asettui taas kylmälle paikalleen oven edustalle.

Tämä kohtaus tuotti Helenalle mielipahaa, joka yhä lisääntyi heidän astuessaan saliin. Eteisvartijalla, puhelimenhoitajalla, käskyläispojilla, kukkaismyyjättärillä — kaikilla oli liian hienot kasvot ja liian sulava ääni noihin toimiin.

Helena ei ollut vielä milloinkaan käynyt sellaisessa huoneistossa. Taloudelliset huolet, uurastuksen väsymys ja jonkinlainen vaistomainen kainous olivat näihin saakka pidättäneet häntä sellaiseen menemästä, ja jos hän olikin nähnyt omien kansalaistensa keskuudessa hirmuista, täydellistä kurjuutta, niin ei hän vielä milloinkaan ollut nähnyt sen kantavan palvelijanpukua. Vasta paljon myöhemmin hän oli oppiva tuntemaan sen tyynen arvokkuuden, mikä useasti piili sellaisenkin valepuvun alla.

Lieneekö tämä ensimmäinen vaikutelma vakio muisto Vassian kanssa käydystä keskustelusta aiheuttanut sen, että sali ei tuntunut Helenasta miellyttävältä; hänellä ei kuitenkaan ollut aikaa ajatella sitä, sillä Feodor tuli kohta häntä vastaan ja vei hänet lasien ja kukkien peittämän pöydän luo.

— Miten me teitä kaipasimme, Helena Borissovna! hän huudahti. Kun te ette ole läsnä, on Anton Irtitsh mykkä. Näette, että me olemme saaneet jo paljon aikaan, jatkoi hän kahta tyhjää shamppanjapulloa osoittaen, mutta tämä on kuitenkin vasta alkua.

— Pieni, vaatimaton alku, säesti Shuvalov, johon raikas tuuli tuntuikin ajon aikana tehneen vallan päinvastaisen vaikutuksen kuin hän oli toivonut.

Helena kävi yhä alakuloisemmaksi. Hänen oli selvin päin liityttävä pöytäkuntaan, jonka alkoholi oli jo saattanut pois tasapainosta, — ja sellainen on aina epämiellyttävää. Kaikki olivat enemmän tai vähemmän päihtyneitä, yksinpä hänen sisarensakin, kaikki paitsi Irtitsh, joka koko ajan tarkasteli häntä kirkkaalla, syvälle tunkevalla katseellaan.

— Juo nopeasti lasillinen, Lenotshka, sanoi Natalia Borissovna, sinä et tiedäkään, miten hyvää se tekee.

Helena totteli, ei niinkään paljon siksi, että olisi halunnut juoda, kuin siksi, että tahtoi päästä ystäviensä tilaan. Ja koska hän ei ollut tottunut juomaan, niin kaunis, jalo, jäänkylmä viini petti hänet. Hän kuumeni, hän alkoi nauraa.

— Täällä on aika hauskaa, sanoi hän luotuaan silmäyksen seiniä koristaviin mattoihin.

— Eikö olekin? huusi Teodor.

Feodorin kasvot loistivat. Menneisyys ja tulevaisuus olivat kadonneet. Hän oli taas siinä, mihin hän kuului, missä hänen olisi pitänyt saada aina olla: säihkyvässä valossa, ympärillään kasvoja, jotka nauroivat hänelle ja joille hän vuorostaan antoi oman riemunsa ylenpalttisuuden. Siten tai ratsun satulassa; mikään muu ei soveltunut hänelle.

— Odottakaapa, odottakaapa, saatte nähdä, että iloa riittää, hän jatkoi, ystävämme, juutalainen, sanoi minulle, että orkesteri aloittaa kohta soiton. Ja sitten tulee kuoro, ja sitten tanssijattaria, kotimaisia.

Eräs jo vanheneva nainen astui pöydän luo väkinäisesti hymyillen.
Hänellä oli käsivarrellaan joukko nukkeja, joita hän tarjosi Feodorille.

— Naisillenne, hän sanoi.

— Paljonko? kysyi Feodor.

— Kolmesataa frangia kappale.

Sehän on mieletöntä, kuiskasi Natalia Borissovna ruhtinaan korvaan. Emme me niitä tarvitse. Me teemme itse yhtä kauniita. Ehkäpä ne ovatkin meidän omiamme.

Ashkeliani ei kuunnellut häntä. Ruhtinas oli jo saavuttanut sen huumauksen tilan, jossa hänelle tuotti suorastaan aistillista iloa heittää rahansa hyödyttömiin, mielettömästi, ja koska hän tänään tuhlasi viimeisiä rahoja, jotka omisti, sekaantui hänen iloonsa epämääräistä kohtalokasta uhmaa.

— Antakaa minulle kaksi, hän sanoi myyjättärelle. Maksettuaan hän nauroi kauan.

— Minulla ei ole enää edes niin paljon, että voisin maksaa ensimmäiset, pullot, hän sanoi. Kiltti pikku Maksim, me juomme tänä iltana minun autoni…

Nämä sanat selvittivät Shuvalovin. Hän työnsi luotaan lasin, jota viinuri juuri täytti, ja selitti:

— Älkää luulkokaan, ruhtinas Ashkeliani. Minä maksan sen, mitä jo on juotu, ja sitten lähdemme pois.

Heikkotahtoinen Ashkeliani olisi kenties taipunut Shuvalovin päätökseen, ellei Anton Irtitsh olisi nyhjäissyt häntä kyynärpäällään ja sanonut:

— Olette siis shakkimatti, vai mitä, ruhtinas? Kun ollaan köyhiä, on parasta mennä nukkumaan.

Feodor kiristeli hampaitaan mitään vastaamatta. Hänen kasvoillaan kuvastui itämainen julmuus.

— Maksim, hän mylvi, ojentakaa minulle kätenne, haluan kiittää hyvistä sanoistanne.

Shuvalov totteli nauraen. Feodor puristi hänen kättään.

— Voi, älkää enää! huusi Shuvalov. Tiedättehän hyvin, että nyrkkinne ovat rautaa.

Ruhtinas puristi yhä lujemmin, ikäänkuin ei olisi kuullut mitään.
Lääkäri ähkyi.

— Päästäkää toki käteni irti, pyydän. Tehän muserratte sen luut.

— Rahat, sanoi Feodor.

— Mitä? sanoi toinen ymmärtämättä.

— Rahani.

— Te haluatte… Tällä tavalla? Sehän on raakaa. Ei mistään hinnasta.

Lyhyt naurahdus saattoi Ashkelianin pedonhampaat välkähtämään sekunniksi näkyviin, ja äkkiä tiukkeni jälleen Shuvalovin käteen tarttuneiden ruuvipihtien puserrus. Tuska sai kyyneleet kihoamaan uhrin silmiin…

— Te olette peto, mutisi hän hampaittensa välistä; hän oli purrut leukansa lujasti yhteen, ettei olisi huutanut. Mutta estäkää toki häntä murskaamasta kättäni. Minähän vastustan hänen omaksi hyväkseen. Antt… Helena, oih! (Hänestä tuntui, kuin hänen ranteensa olisivat palaneet sietämättömässä tulessa) ottakaa setelinne ja kuolkaa sitten nälkään.

Vapaalla kädellään hän veti rahat esiin ja heitti ne pöydälle.

— Maksim Maksim, sanoi ruhtinas hilpeästi, sinun täytyy rakastaa minua suuresti, koska kestit noin kauan.

Shuvalov oli noussut. Mutta Irtitsh pidätti häntä.

— Et kai jätä minua, rakas Maksim, sanoi hän. Jumala tietää, milloin taas näemme. Ja mitä tulee tuohon pikku rangaistukseen, tyhmän autosi vuoksi menetin kuusi työmiestä, jotka olisivat vastanneet painoaan kultaa.

Huolimatta kivusta, joka yhä kirveli hänen sormiaan, Shuvalov alkoi nauraa.

— Ah, vanha peijakas, sanoi hän jälleen istuutuen, sitä vartenko sinä usutitkin hänet minun kimppuuni?

Nyt oli Feodorin jo mahdotonta istua hiljaa paikallaan. Olisi voinut sanoa, että rahat polttivat hänen käsiään. Hän huusi yliviinurin, tilasi kuusi pulloa samalla kertaa, kutsutti Samuel Jakovlevitshin, soitatti tällä kolme romanssia perätysten ja tunki sitten väkisin rahaa viuluniekan taskuun. Ja sitten hän tarjosi shamppanjaa kaikille musikanteille ja niille viinureille, joiden kasvot häntä miellyttivät.

— Kaikilla pitää tänään olla juhla, toisteli hän, enemmän päihtyneenä omasta kiihkostaan kuin viinistä. Kaikille hyvää uutta vuotta!

Äkkiä näytti jokin ajatus häntä syvästi järkyttävän, ja hän sanoi vakavasti:

— Ystäväni, jos meille tulee huono vuosi, niin on se meidän omaa syytämme. Mehän olemme unohtaneet suudella toisiamme.

Kun tuli Helenan vuoro, kurotti tämä kasvonsa nopeasti Shuvalovin ja vielä nopeammin Irtitshin suudeltavaksi. Mutta Feodor, jonka tämä ilta oli saattanut ylenpalttisen huuman valtaan, kohotti hänet kevyesti ilmaan ja puristi hänet rintaansa vasten. Sitten painautuivat ruhtinaan huulet Helenan kaulaan. Syleilystä vapautuessaan oli tyttö aivan jäykistynyt.

Mitä hämäriä tunteita hänessä liikkuikaan?

Jälkeenpäin hänestä tuntui, että tuo syleily, miltei yli-inhimillisen voimakas, ja tuo raikas suu olivat ikäänkuin vastavaikutuksena, sydäntäkouristavan rajusti, kutsuneet hänen mieleensä Vassian kuvan. Hän oli hävennyt tuntemaansa mielihyvää ja tahtonut selvästi näyttää kaikille sairasta kohtaan tuntemansa hellyyden. Mutta usein hän mietti, eikö hän ollut pelännyt itseään ja koettanut löytää turvapaikkaa.

Mutta miten lieneekin ollut, hän sanoi hiljaisella ja ikäänkuin hypnoosin värittömäksi muuntamalla äänellä:

— Haluan sanoa teille kaikille, että olen juuri mennyt kihloihin
Vassian kanssa.

Kaikkien silmät suuntautuivat häneen tutkiakseen, tekikö hän heistä pilaa, mutta hänen kasvonsa olivat niin ankarat, että ei kukaan, ei edes Natalia Borissovna, uskaltanut lausua ihmettelyään tai paheksumistaan. Feodor yksin ei näyttänyt hämmästyneeltä. Tänä juhlapäivänä tuntui kaikki hänestä luonnolliselta. Eikö jokaisella ollut oikeus tuhota elämänsä juuri oman mielensä mukaan? Ja mitä syvempään ja mielettömämpään tuhoon syöksyttiin, sitä enemmän hän iloitsi.

— Hyvä, oikein hyvä, rakas Helena Borissovna, huusi, hän, se, että olette tehnyt sellaisen päätöksen tänään, tuottaa teille onnea. Hei, shamppanja juoskoon jokena tämän kihlauksen kunniaksi. Ja musiikki soikoon. Paljon, paljon onnea teille, Helena Borissovna.

— Kiitos, minä en juo enempää, sanoi Helena kuivasti.

— Lenotshka, tule luokseni, pieni rakkaani, pyysi Natalia Borissovna.

Ja molemmat sisarukset alkoivat puhella hiljaa keskenään. Anton Irtitsh katseli heitä kauan ja sanoi Shuvaloville:

— Minä en ole tuhlari, mutta minä antaisin paljon saadakseni tietää, mitä tuossa päässä liikkuu.

— Hän siis herättää sinussa suurta harrastusta?

Ilmeisestikään Irtitsh ei vastannut Maksimin kysymykseen, vaan lausui oman salaisen ajatuksensa kuvatessaan:

— Saadaanpa nähdä, saadaanpa nähdä.

Vähitellen olivat pohjois- ja etelä-amerikkalaiset sekä muutamat venäläiset täyttäneet salin. Feodor tervehti kahta seuruetta.

— Mistä he saavat rahaa? hän kuiskasi tunnettuaan erään etevän asianajajan, joka oli työttömänä, ja erään perikatoon joutuneen tehtailijan.

— Rakas ystävä, vastasi Irtitsh hiljaa, he varmaankin haluaisivat tietää saman teistä.

Hän osoitti pullopatteria, joka peitti heidän pöytänsä. Mutta Feodor ei kuunnellut häntä enää.

— Ei, en erehdy, todellakin hän, sanoi Feodor tarkastellen noin nelikymmenvuotiasta, pitkää, solakkaa, sileäksiajeltua miestä, joka meni orkesterin luo.

Hän nousi paikaltaan huutaen:

— Misha, Misha Ritzin!

Toinen hätkähti, astui muutaman askeleen kohti pöytää, josta huuto oli kuulunut. Feodor säntäsi häntä vastaan puolitiehen, syleili häntä ja toisteli autuaan tylsämielisenä:

— Misha, Misha, miten tämä on mahdollista? Minullehan sanottiin, että sinut on ammuttu.

— Rauhoitu, hurjimus, etkö sinä tiedä, millaiset lihakset sinulla on.
Sinä runtelet paidanrinnustani ja selkärankani.

— Tule, tule pian, istu, kerro. Natalia Borissovna, Helena Borissovna, paras ystäväni, ruhtinas Michel Ritzin.

Se oli eräs Venäjän jaloimpia nimiä. Ruhtinas kantoi sitä hyvin, vaikka hänen hiuksensa olivatkin jo ohentuneet ja kasvonsa hiukan kuihtuneet.

— Muistatko vielä metsästysretkiämme ja baccarat-pelejämme klubissa? kysyi Feodor säteilevän iloisena. Sinä menetit vielä enemmän kuin minä. Mutta kerro, kerro. Ei, juo ensin lasillinen. Tässä… puhu nyt!

— Mutta minulla ei ole mitään kerrottavaa, rakas ystävä. Minun on käynyt aivan samoin kuin sinun, lukuunottamatta sitä, että lähtösatamamme ja matkareittimme eivät ole kai olleet samat. Arkangelissa englantilaiseen laivaan, Lontoossa hetken aikaa, Berliinissä kauemmin ja neljätoista päivää täällä.

— Ja joka ilta jossakin yöravintolassa, eikö totta? Eläköön, sinä et ole muuttunut, Misha!

Ritzin hymyili väsyneesti.

— Joka yö, hän sanoi. Kyllä, mutta ei siten kuin sinä ajattelet.

— Nainen?

— Kaikki naiset.

— Oletko sairas?

— En vähääkään, rakas ystävä, ainoastaan tanssittaja, niin, niin, ravintolan tanssittaja. Aloitin Berlinissä, mutta sitten toimittivat ystäväni minulle paikan Parisissa, ja täällä on parempi.

Hän puhui sellaisella luontevuudella, että oli mahdotonta päätellä, oliko se todellista vaiko teeskenneltyä.

— Mitä, onko tuo aivan totta?

— On kyllä, siksi minä pyysin, että et rypistäisi paidanrinnustaani. Onhan tämä ammatti yhtä hyvä kuin mikä muu tahansa. Sitä harjoitetaan siistissä asussa ja naisten kanssa, jotka myöskin enimmäkseen ovat hyvin pukeutuneita. Loistoeläin, hyvä ystävä. Täytyy elää siitä ja auttaa heitä elämään. Ja sinä, miten on sinun laitasi?

— Kallis veljeni, sanoi Feodor luoden silmäyksen pulloihin, luulenpa, että tässä tehdään selvää minun viimeisistä ammuksistani.

— Ja sitten?

Ashkeliani teki epätietoisuutta ja huolettomuutta osoittavan eleen.

— Voin ehkä tehdä sinulle palveluksen, sanoi Michel Ritzin. Odotahan.

Hän viittasi luokseen Samuel Jakovlevitshin.

— Sanoppa minulle, hän kysyi, tuleeko Sherehidze vielä tänne?

Muusikkeri vastasi:

— Sinähän tiedät, että hänen amerikattarensa ei salli sitä. Hän on mustasukkainen.

Feodor säpsähti kuullessaan viuluniekan sinuttelevan hänen ystäväänsä. Mutta toinen jatkoi aivan luontevasti, kasvot uurteisina ja silmät tyhjinä:

— Siis, rakas Feodor, on paikka vapaana kaukaasialaisten tanssien esittäjälle. Tanssiminen on teillä kaikilla verissä, ja minä muistan, että sinä olit klubissa kuuluisa lezginkastasi.

Ashkeliani ei osannut salata tunteitaan.

— Luulenpa, että olet hullu, hän sanoi. Minäkö ottaisin paikan yöravintolasta tullakseni juutalaisten sinuttelemaksi!

Ritzin kohautti olkapäitään.

— Siitä asiasta voisin puhua sinulle paljonkin, sanoi hän väsyneesti.
Huomaan, että olet vasta alokas emigrantiksi.

Hän kääntyi Helenan puoleen:

— Haluatteko tanssia, madame? hän kysyi. Vaikkei teillä olisi haluakaan, suostukaa kuitenkin. Teette siten minulle palveluksen.

— Tuo koskee sydänjuuriin, sanoi Irtitsh hitaasti.

Heidän tanssiessaan astui saliin muutamia naisia kirjavissa puvuissa ja kirkuvanväriset huivit päässä. Heidän kasvonsa olivat surulliset ja poissaolevat.

— Meidän kuoromme, sanoi Ritzin; se ei ole huono.

Hän mainitsi sen jäsenet: eräs paroonitar, eräs entinen operettitähti, eräs lääkärinrouva, eräs nuori tyttö, jonka vanhemmilla oli Moskovassa ollut kilpa-ajohevosten talli.

— Ja paljonko he ansaitsevat? kysyi Helena, jonka kurkkua kuristi.

— Kahdestakymmenestä kolmeenkymmeneen frangiin yöltä. Sitäpaitsi he saavat osuutensa juomarahoista.

Paikalleen palattuaan nuori tyttö istui kauan vaiteliaana, kuoroa katsellen. Äkkiä hän painautui sisartansa vasten ja sanoi tuskan täyttämällä äänellä:

— Natasha, Natasha, lähtekäämme kotiin.

— Kyllä, rakkaani. Tämä kaikki on todella liian surullista.

Tuhlattuaan viiniin, lauluihin ja kalliisti maksettuihin tansseihin viimeistä centime'iä myöten kaiken, mitä omisti, kohtasi Feodor aamulla kello seitsemän aikaan Anton Irtitshin muutamassa pienessä kahvilassa. Hän sanoi aivan juopuneena ja tolkuttomana:

— Anton Ivanitsh, te tarvitsette työmiehiä, ottakaa minut.

— Sovittu, vastasi toinen tyynesti. Mutta ettekö usko, että teille olisi ollut edullisempaa tulla mukaan liikekumppanina?

Shuvalov saattoi heidät kolmannen luokan vaunuun. Ja vasta junan lähdettyä liikkeelle huomasi Feodor olevansa smokingissa.

Hän alkoi nauraa ja nukahti.

VI.

Helenasta tuntui hänen seuraavana aamuna herätessään siltä, kuin jokin uhkaava vaara olisi heti odottanut häntä, — kuin heti tapahtuisi jotakin peruuttamatonta. Hän avasi silmänsä, kohtasi vieressään nukkuvan sisarensa mietteliään katseen. Ja silloin hän muisti. Hän oli kihloissa Vassian kanssa tai oikeammin oli selittänyt olevansa kihloissa. Sillä eihän Vassia tietänyt siitä vielä mitään. Tämä tapahtuma oli niin kohtalokas, että se oli koko yön painanut hänen mieltään unessakin, niin kohtalokas, että Natalia Borissovna ei tänä aamuna tapansa mukaan syleillyt häntä eikä aloittanut päivää sydämellisin, hilpein sanoin, vaan jäi mykäksi ja liikkumattomaksi aivankuin olisi pelännyt häiritä hänen ajatuksiaan.

Aluksi vallitsi nuoren tytön aivoissa eräänlainen ajatusten pakokauhu. Eilisiltana — alkoholin humalluttamien ihmisten parissa, hänen ollessaan musiikin, väsymyksen ja kuorolaulujen kiihoittamana — oli tuo päätös tuntunut hänestä peruuttamattomalta ja juuri mielettömyytensä vuoksi helposti toteutettavalta. Mutta nyt, päivällä, talviaamun väkevän valon tulviessa avoimista ikkunoista, hän tunsi ikäänkuin joutuneensa satimeen ja toisteli hiljaa itsekseen:

— Mitä nyt tapahtuukaan? Mitä nyt tapahtuukaan?

Helena ei ollut ikinä ajatellut naimisiinmenoa. Vaikka hän vihasikin Venäjän vallankumousta, oli hän ollut liian nuori voidakseen estää sitä vaikuttamasta häneenkin mitä syvällisimmin. Hänen nuoruutensa oli sattunut aikana, jolloin kaikki sortui jolloin kaikkia laillisia liittoja ylenkatsottiin, jolloin sukupuolten välisiä suhteita hallitsi huolettomuuden ja kevytmielisyyden henki, ja tämä aika oli riistänyt Helenalta arvonannon yhteiskunnallisia siteitä kohtaan.

Mutta vaikka tämä anarkian aikakausi, jossa hän varttui olikin opettanut hänet pitämään avioliittoa täysin ulkonaisena ja tarpeettomana sopimuksena, ei se kuitenkaan ollut tuhonnut hänessä sellaisen rakkauden tarvetta, johon antaudutaan kaikin sielun ja ruumiin voimin. Tämä johtui hänen senttimentaalisesta kasvatuksestaan, romanttisen Natalia Borissovnan vaikutuksesta ja hänen omasta, paljon vaativasta luonteestaan.

Ja tämä tarve, yhtä luonnollinen kuin veren virtaaminen hänen kauniissa ruumiissaan, saattoi Helenan vieläkin orjallisempaan riippuvaisuuteen omasta itsestä kuin ahdasmielisinkään avion pyhyyden kunnioittaminen olisi voinut saattaa.

Helenaa, joka tunsi Natalia Borissovnan tarkkaavan hänen kasvojensa pienimpiäkin häivähtelyjä — mikä tarkkailu sai hänet jäykistymään liikkumattomaksi —, ei tänä hetkenä suinkaan peloittanut sana "sulhanen", vaan kaikki se, mitä tämä sana merkitsi muille ihmisille, ennen kaikkea Vassialle.

Hänhän ei rakastanut Vassiaa. Hän ei rakastanut Vassiaa.

Mitä siis merkitsi tuo päätös? Täytyisikö hänen nyt teeskennellä tunnetta, jota hänellä ei ollut? Sitä hän ei voinut ajatellakaan.

Ja — miten hän ilmoittaisi asian Vassialle? Minkä hän sanoisi mielettömän tekonsa syyksi? Säälin? Hellyyden? Hyväksyisikö Vassia sen?

Toivo, että Vassia hylkäisikin tarjouksen, antoi hänelle rauhan muutamiksi minuuteiksi. Mutta sitten hänet valtasi kauhea itseinho. Hänkö olisi näytellyt lohduttajattaren kaunista osaa, hänkö olisi yöravintolan humussa kuuluttanut hellyyttään sellaisin laskelmin, että Vassia torjuisi uhrin, jonka antamista hän itse vapisi? Olisiko hän niin raukka, että jättäisi hysteerisen purkauksensa seurausten taakan sairaan pojan kannettavaksi? Eikö ollut parempi toimia vilpittömästi ja rehellisesti?

Se oli lopulta helppoakin. Vassia ei aavistanutkaan mitään. Vassialle ei mikään ollut muuttunut. Mitä siis oli tehtävä? Riittäisi, jos hän sanoisi — tai, jos se olisi hänelle itselleen liian vaikeaa, antaisi sisarensa sanoa — Shuvaloville ja Feodorille, että koko asia oli ollut vain järjetön päähänpälkähdys, juhlayönä syntynyt ja sen mukana kuollut.

Niin, tämä oli vallan varmaan oikea ratkaisu. Kuinka hän ei ollut kohta ajatellut sitä?

Helena kohottautui kyynärpäittensä varaan valmistellen lausetta, joka vapauttaisi hänet, antaisi hänet taas hänelle itselleen. Mutta nähdessään Natalia Borissovnan levottomien silmien kysyvinä kohdistuvan häneen sai hän pelastavien sanojen asemesta esiin vain tavanomaisen kysymyksen:

— Oletko nukkunut hyvin, Natasha?

Helenan sielussa täytyi olla hyvin paljon hätää, koska liikutus värähdytti Natalia Borissovnaa sisaren merkityksettömästä kysymyksestä ja hänen rauhallisista kasvoistaan huolimatta.

— En, sanoi Natalia kietoen käsivartensa Helenan kaulaan, olen tuskin nimeksikään nukkunut. Olen ajatellut sinua, rakkaani. Pysytkö vielä päätöksessäsi?

Jos Natalia Borissovna olisi odottanut, jos hän olisi antanut ruumiinsa lämmön virrata Helenaan ja vähitellen sulattaa hänen jäykkyytensä, jos Natalia olisi antanut hänelle aikaa valmistautua tunnustukseen, jonka hän tahtoi tehdä, niin nuori tyttö olisi siinä tapauksessa kenties voinut myöntää tappionsa. Mutta sisaren kysymys hyökkäsi liian peittelemättä hänen elämäänsä hallitsevan ylpeyden kimppuun.

Se ei ollut mitään tavallista ylpeyttä, joka on riippuvainen toisten mielipiteistä, vaan kaipausta sisäiseen kauneuteen, uskollisuuteen annettua sanaa kohtaan, tehtyjen sopimusten horjumattomaan täyttämiseen. Helenalla oli mielessään persoonallisuusihanne, jonka hän oli luonut pitkän ajan kuluessa ja suurella rakkaudella ja jonka kaltaiseksi hän alinomaa pyrki kohottamaan oman minänsä. Usein hän oli tuntenut tämän liian täydellisen, liian vaativaisen kaksoisolentonsa sanelevan hänen vastauksiaan.

Tänäänkin vastasi kaksoisolento hänen puolestaan.

— Miten kummallinen sinä olet! sanoi Helena. Miksi luulet minun muuttaneen aikomustani?

Ja näyttääkseen vieläkin päättäväisemmältä hän koetti hymyillä. Tämä onnistui kuitenkin niin huonosti, että Natalia Borissovna sulki silmänsä. Mutta mitä hän mahtoi tuolle järkähtämättömälle poimulle, joka oli ilmestynyt Helenan kulmakarvojen lomaan? Ja mitä mahtoi tämä itse omalle demoonilleen?

Ja niin jäivät he — huolimatta keskinäisestä kiintymyksestään ja siitä, että tunsivat toisensa liian hyvin voidakseen antaa pettää itseään, — pitkäksi aikaa makaamaan kylki kyljen vieressä, sanomatta sanaakaan.

Onneksi heillä oli suoritettavanaan eräs kiireellinen tilaus. He eivät olleet vielä milloinkaan työskennelleet niin kuumeisesti. He koettivat sormiensa nopeutta kiihdyttämällä ja taidokkaita yhdistelmiä keksimällä kohdistaa kaiken huomionsa nukkien vaatteihin, etteivät ajatukset olisi askarrelleet heidän omissa asioissaan.

Vähän aikaa se onnistuikin heille, varsinkin Natalia Borissovnalle, joka oli taiteellisempi luonne kuin sisar ja jota haltioitti raikas, elävä väri-ilo, mikä vähitellen syntyi hänen käsiensä työn tuloksena.

Mutta Helena nautti yksinomaan mekaanisen työn tuottamasta jännityksestä. Työn yksitoikkoinen, säännöllinen tahti vaikutti hänen henkiseen rytmiinsä, viihdytti hänen tuskansa lepoon, otti tapahtumilta niiden sietämättömän, kohtalokkaan luonteen ja muutti ne eläväksi, hyväksyttäväksi materiaksi.

Mutta vielä oli jäljellä eräs erityisen arka asia, jonka ajattelemista Helena karttoi: tapa, millä hän ilmoittaisi uutisen Vassialle. Hänen oli vaikeaa kuvitella, miten hän reagoisi nuoren miehen välttämättömään hämmästykseen ja miten hän saattaisi hillitä itsensä. Mutta taaskin tuli työ avuksi. Juuri siksi, että se oli niin kiireellistä, se antoi hänelle ajatusaikaa… ajatusaikaa iltaan saakka. Ja siihen mennessä löytyisi neuvo.

Äkkiä välähti hänen mielessään ajatus, viiltävä ja nopea kuin salama: eikö Shuvalovin pitänyt tutkia Vassiaa? Silloin hän kenties puhuisi kihlauksesta — josta Vassia ei vielä tietänyt mitään — kuin aivan luonnollisesta asiasta! Ehkä hän oli jo ollutkin Vassian luona!

Helena vapisi raivosta ajatellessaan, että nuo muutamat sanat — jotka olivat käsittämättömällä tavalla päässeet hänen huuliltaan sellaisena hetkenä, jolloin hänellä ei vielä ollut selvillä, millaiseen vastuuseen ne saattaisivat hänet, nyt hallitsivat hänen koko elämäänsä, vieläpä riistivät senkin lyhyen ajatusajan, jonka hän oli luullut voivansa suoda itselleen. Nyt ei hänellä ollut enää omaa päätösvaltaa, nyt oli vain toteltava.

Hän nousi koneellisesti ja kokosi huolellisesti kangaspalaset, jotka tähän saakka olivat suojelleet häntä, ja lähti huoneesta.

Mutta Vassian huoneen ulkopuolelle hän jäi seisomaan neuvottomana. Ei kuulunut hiiskahdustakaan. Aleksei Dmitritsh ja nuorukainen varmaankin vielä nukkuivat. Pitikö hänen muitta mutkitta herättää Vassia ja sanoa: "Olen morsiamenne!" Mutta jos hän menisi pois, saattaisi Shuvalov tulla.

Tätä neuvottomuutta kesti muutamien minuuttien ajan. Helena tunsi, että hänen sisimmässään oli jo heräämäisillään sokea raivonpuuska, jollainen sai hänet lapsena takomaan nyrkkinsä verille seinää vasten.

— Minun täytyy saattaa asia päätökseen tai tulen hulluksi, mutisi hän hampaita purren ja koputti ovelle.

Aleksei Dmitritshin unenpöpperöiset kasvot ilmestyivät ovenrakoon.

Minun täytyy puhua kanssanne hetkinen, sanoi Helena nopeasti. Yksin teidän kanssanne. Odotan teitä täällä.

Aleksei Dmitritshin tultua käytävään ikuinen päällystakkinsa yllään selitti nuori tyttö, samalla katsellen häntä omituisen uhmaavasti:

Sanoin eilen toisille olevani Vassian kihlattu. En ole koskaan puhunut siitä hänen kanssaan. Tahdotteko kertoa sen hänelle ja ottaa selvää siitä, suostuuko hän? Tulen taas illalla. Älkää sanoko sanaakaan, kiellän teitä puhumasta.

Helena ei koko päivänä enää istuutunut työn ääreen. Hän ei voinut istua hiljaa paikallaan, ja näytti siltä, kuin hän ei olisi voinut sietää Natalia Borissovnan läsnäoloa. Useita kertoja hän lähti ulos vallan tarpeettomille ostoksille ja kieltäytyi tulemasta aterialle. Kellon neljättä käydessä hän lähti venäläiseen teeravintolaan Rue de Miromesnilin varrelle; siltä hän nimittäin sai useimmat tilauksensa.

Siellä sanottiin hänelle, että — koska liike ei menestynyt yhtä hyvin kuin aikaisemmin — ainakaan muutamiin viikkoihin ei nukkeja lainkaan tarvittaisi. Hän kuuli mitä levollisimmin tämän uutisen, joka teki hänen ja Natalia Borissovnan toimeentulon entistäkin vaikeammaksi. Sitten hän palasi jalkaisin Passy'hin.

Ja hämärä lankesi yli kaupungin, tämän kaupungin, jonka pelkkä nimi oli hänelle monien vuosien ajan ollut täynnä kimallusta, tämän kaupungin, joka lumoaa henkiä ja herättää eloon niin paljon unelmia. Millainen valossa kylpevä ihmisvirta täyttikään sen kadut, sen avenyet, sen bulevardit.

Ja hän, Helena, väkevine sydämineen, kauaskurkoittuvine, epämääräisine ja juuri siksi niin kauneine tulevaisuushaaveineen, hän kiiruhti neiti Mesureux'n kurjaan täysihoitohan sitoakseen elämänsä köyhyyteen.

Mutta miksi hänen piti ajatella sitä tulevaisuutena, niin lähellä kuin se olikin? Tulevaisuudessa on aina jotakin aavistamatonta, siis myöskin pakenemisen mahdollisuus. Mutta eikö se ollutkin jo menneisyyttä? Eikö hän ollut jo sidottu?

Silloin Helena huomasi, että hänessä eli jälleen sama kurja toive, jota hän aamulla oli pitänyt niin halveksittavana. Eikä hänellä nyt enää ollut voimaa torjua sitä. Hänen epätoivonsa vaimensi kaikki tunnonvaivat Kunpa Vassia olisi kyllin älykäs täysin ymmärtääkseen tilanteen, kunpa hänellä olisi kyllin paljon luontaista ylpeyttä hyljätäkseen uhrin, jota hänelle tarjottiin ja jonka täytyisi tuntua hänestä nöyryyttävältä!

Nyt olisi Helena ottanut Vassian kieltäymyksen riemuiten vastaan. Mitä enemmän hän sitä ajatteli, sitä todennäköisemmältä se hänestä tuntui. Tapa, jolla hän oli puhunut asiasta Aleksei Dmitritshille, teki mahdolliseksi vain yhden vastauksen. Olisiko rakastava nainen esiintynyt siten? Eikö hän ollut liiankin selvästi osoittanut vastahakoisuuttaan ja kiukkuaan?

Varmaan Vassia hylkäisi uhrin. Siihen viittasi jo sekin, ettei nuorukainen ollut lainkaan yrittänyt tavata häntä ennen aikaa, minkä hän oli määrännyt. Ja jos niin tapahtuisi, silloin olisi elämä taas hänen edessään avoinna, valtavan riemukaaren tavoin.

Hän joudutti askeliaan. Ja voimatta enää kauemmin odottaa vastausta, jonka hän aavisti, hän tahtoi nousta autobussiin. Mutta siihen aikaan päivää olivat ne kaikki täpötäynnä. Huolimatta Rue de Miromesnilin teeravintolassa kuulemastaan tiedosta hän otti auton — jotakin, mitä ei ollut tapahtunut kuukausiin.

Täysihoitolaan palattuaan hän, omassa huoneessaan käväisemättäkään, nousi ylimpään kerrokseen ja astui Vassian huoneeseen viitta ja hattu yllään.

Nuorukainen oli yksin, koska Aleksei Dmitritshin oli täytynyt mennä toimitukseensa. Helena oli siitä iloinen.

— Vassiasta tuntuu helpommalta, kun ei ole läsnä todistajia, hän ajatteli.

Koko päivänä eivät hänen kasvonsa olleet kertaakaan näyttäneet niin luottavaisilta, niin vapautuneilta.

Miten kaunis te olette, kuiskasi Vassia, ja miten hyvä!

Sinä hetkenä Helenasta tuntui siltä, kuin kaikki elämä olisi hänessä kuollut. Nuorukaisen ääni ja palvova katse sanoivat liian selvästi sen, mitä hän ei sanoin uskaltanut lausua. Hän oli kuin onnen musertama.

He olivat satimessa.

Kun Helena jälleen kykeni ajattelemaan, hän ymmärsi olleensa naurettava. Kuinka hän oli voinut kuvitellakaan, että Vassia hylkäisi tarjouksen? Epäilemättä hän oli ylpeä, mutta kukapa olisi ylpeä siinä määrin, että työntäisi luotaan onnensa?

Miten hyvä te olette, toisti nuorukainen, äänessään syvä kiitollisuus ja rakkaus. Se sai Helenan värisemään niinkuin suuressa häpeässä väristään.

Vassia veti häntä luokseen, ujosti ja kömpelösti, suudellakseen häntä; mutta kun Helena näki kasvojensa lähellä tuon liian kalpean ihon ja tuon surkean, laihan kaulan, jossa aataminomena törrötti terävänä, hän jäykistyi vaistomaisesti, niin että heikot käsivarret irtautuivat itsestään.

— Nähkääs, kuiskasi Helena surullisesti hymyillen, en ole laisinkaan tottunut.

Ja sitten hän alkoi nopeasti, huoneen nurkkaan itsepäisesti tuijottaen, kertoa yön tapahtumia.

Ruhtinas Ritzin… kuorolaulajattaret… soittaja Samuel Jakovlevitsh … Oli kuin hän olisi koettanut herättää kaikki nämä kuvat elämään täyttääkseen niillä huoneen, asettaakseen ne itsensä ja Vassian välille.

Ja siitä hetkestä lähtien vallitsi Helenan ja Vassian kesken ikäänkuin salainen sopimus: he eivät koskaan puhuneet kihlauksestaan.

Helenalla oli suorastaan ruumiillinen tarve pidättäytyä siitä puhumasta. Ja Vassia taas oli vaiti hämärästi tuntien, että vain vaitiolo saattoi pelastaa hänen hauraan onnensa, ehkäpä kasvattaa sen voimakkaammaksikin.

Siitä hetkestä saakka, kun hän oli isältään kuullut Helenan päätöksen, oli hän vaistomaisesti karttanut sen ajattelemista. Täytyi ottaa tapahtuma vastaan sokeasti, niinkuin ihme, jotta häntä ei rangaistaisi sen raukenemisella; ja mitä tapahtuisikin, hänen täytyisi kuuliaisesti mukautua nuoren tytön tahtoon. Hänen rakkautensa oli niin luottavainen ja niin nöyrä ja Helenan pelkän lupauksen vuoksi jo niin suuren suuri, että hän vaieten salli heidän suhteensa jäävän täysin ennalleen, sen häntä vähääkään ihmetyttämättä tai loukkaamatta. Hän ei edes kysynyt, oliko se luonnollista.

Nyt hän näki nuoren tytön joka päivä, vieläpä useita kertoja päivässä. Joko tuli Helena ompeluksineen hänen huoneeseensa tai meni hän alas molempien sisarusten luokse pitämään heille seuraa.

Hänen pidättyväisyytensä ja koko hänen olemuksestaan säteilevä lapsellinen ilo liikuttivat Helenaa. Tämä muuttui yhä hellemmäksi häntä kohtaan, yhä äidillisemmäksi, eikä Vassia, joka ei milloinkaan ollut kokenut naisen rakkautta, voinut nähdä eroa Helenan tunteen ja rakkauden välillä.

Tämä erehdys lujitti hänen luottamustaan ja rauhoitti myöskin Helenaa.

— Koska annan hänelle niin paljon onnea, en kai tee kovin väärin, sanoi hän itsekseen, ajattelematta, että sitoi itsensä nuorukaiseen päivä päivältä yhä lujemmin.

Pian saattoi muudan odottamaton tapaus heidät vieläkin lähemmäs toisiaan.

Nuket eivät enää voineet tuottaa sisaruksille riittävää toimeentuloa; heidän oli etsittävä muuta työtä. Erään Shuvalovin ystävän — joka oli lääkäri niinkuin hänkin ja palveli nyt sairaanhoitajana eräässä Neuillyn sairaalassa — välityksellä heille tarjottiin sairaanhoitajattaren paikkaa. Natalia Borissovna oli sodan aikana saanut Punaisen Ristin diploomin. Pitkän epäröinnin jälkeen — uusi paikka kun riistäisi hänen vapautensa päivän, vieläpä yönkin ajaksi — hänen oli pakko hyväksyä tarjous.

Sisarusten ero saattoi Helenan ja Vassian kohtalokkaasti lähentymään toisiaan. Tyttö tottui luottavasti uskomaan nuorukaiselle ajatuksensa, kaikki nuo tuhannet merkityksettömät asiat, jotka huomaamattomimmin ja lujimmin sitovat ihmisiä toisiinsa. Vassian läheisyys tuli hänelle tarpeelliseksi, tuntui hyvältä. Mutta nuorukaisen lähdettyä ei tyttö enää ajatellut häntä.

Niin kului kolme kuukautta.

Eräänä huhtikuun aamuna, juuri kun Helena oli astumaisillaan Vassian huoneeseen, hän kuuli sisältä äänen, joka ei ollut pojan eikä Aleksei Dmitritshin ja joka tuntui tutulta.

Kuitenkin hän hämmästyi nähdessään Feodor Ashkelianin istuvan Vassian vuoteen reunalla.

— Oletteko jo tullut rikkaaksi siellä pohjoisessa? hän kysyi.

— Olen tullut vain runneltuja käsiä rikkaammaksi, Helena Borissovna, vastasi ruhtinas hilpeästi. Mutta minä uskon, että Irtitsh on laskenut oikein. Uskokaa minua, pian hän on todella rikas. Muuten, hänestä puhuttaessa, hän on antanut minun tehtäväkseni lausua teille hänen kunnioittavimmat tervehdyksensä sekä sanoa, että hän alinomaa ajattelee teitä.

— Ja vain siitä syystäkö olette tullut tänne?

— Ei, minä olen lopettanut työnteon hänelle. Tänne olen tullut dshigitovkan vuoksi.

Hän oli lausunut tuon sanan niin suurella ylpeydellä ja ilolla, ettei
Helena uskaltanut tunnustaa tietämättömyyttään.

Aleksei Dmitritsh tuli hänen avukseen.

— Ruhtinas oli juuri teidän tullessanne selittämässä meille kaikkea, sanoi hän, ja minä tein muistiinpanoja lehteäni varten. Jatkamme, ellei se ikävystytä teitä.

— Päinvastoin, mutta sallikaa minun sitä ennen sanoa teille, ruhtinas, että oleskelu pohjoisessa on tehnyt teille hämmästyttävän hyvää.

Feodorin laihtuneet ja ruskeiksi paahtuneet kasvot säihkyivätkin todella nuoruutta ja terveyttä, ja ennen kaikkea sitä syvää yksinkertaisuutta, minkä raskas työ ulkoilmassa antaa. Hän kiitti Helenaa hymyillen ja kääntyi heti Aleksei Dmitritshin puoleen. Saattoi huomata, että se, mitä hänellä oli kerrottavana, innosti häntä.

— Tiedätte kai, mitä dshigit tarkoittaa, hän sanoi. Se on meikäläinen sana, kaukaasialainen, mutta se on tullut myös venäjänkieleen, koska ei ole mitään muuta sanaa merkitsemään todellista ratsastajaa, joka tekee hevosineen mitä tahtoo. Nyt on, katsokaas, joukko oikeita dshigitejä tänne Ranskaan paenneiden kasakoiden joukossa. Jotkut ovat tarjoilijoina Montmartre'issa, jotkut maanviljelijöinä Gironde'issa, toiset puutarhurinrenkeinä Nizzassa ja toiset kaivelemassa rautaromua taistelukentiltä niinkuin minäkin olen ollut. Ja nyt on eräs heidän entisistä kenraaleistaan saanut aatteen istuttaa heidät jälleen ratsun satulaan, näyttämään Europalle, mihin he kerran ovat pystyneet. Hän on tehnyt sopimuksen jonkun impressaarion kanssa, koonnut pojat, jotka hän tunsi, ja pannut heidät harjoittelemaan. Ja pian me aloitamme esiintymisemme täällä Parisissa. Jospa tietäisitte, millainen loistohevonen minulla on, niin ette voisi nukkua kateudeltanne!

Hän hehkui iloa. Mihin keskustelu ohjautuikin, hän palasi alinomaa esitykseen, jota valmisteltiin. Vähät siitä, että esityksestä maksettiin ja ettei se ollut tavallista teatterinäytäntöä kummempi. Olihan se kuitenkin vaarallinen kilvoittelu voimassa ja taitavuudessa! Ja oliko koko maailmassa mitään jalompaa kuin uljas ratsastaja kauniin ratsun satulassa? Lähtiessään hän sanoi:

— Ennen dshigitovkaa en enää näe teitä. Harjoituksia, ymmärrättehän. Polvet, pohkeet ja ranteet täytyy saada oikeaan kuntoon. Lähetän teille liput. Ja esitysiltana tapaamme.

Muutamia päiviä myöhemmin tapasi Shuvalov Helenan ja onnitteli häntä:

— Te olette tehnyt ihmeen, hän sanoi. Olen juuri tutkinut Vassian. Hän voi paljon paremmin. Sellaisilla hermoheikoilla luonteilla on aina mahdollisuuksia, joita ei osaa aavistaa. Suru voi heidät tappaa, ilo parantaa heidät.

Nuorukainen oli pettynyt, kun hän sai tietää Helenan jo kuulleen uutisen.

Minä olisin tahtonut itse ilmoittaa sen teille, hän huudahti. Minun on kiittäminen siitä teitä! Mutta sanoiko Shuvalov teille myöskin sen, että minä voin pian tehdä työtä? Eikö? Mikä onni! Tiedättehän, että en piirrä niinkään huonosti, ja minä toivon isäni ystävien avulla saavani työtä muotilehtien piirtäjänä. Jos onnistun, ansaitsen hyvin, ja silloin… — hän loi rukoilevan katseen Helenaan, näki tämän hymyilevän ja jatkoi yhteen hengenvetoon — silloin voimme kenties mennä naimisiin.

Helena ei vastannut, mutta hymyili edelleen.

Vassian tervehtyminen edistyi edistymistään. Ja kun Feodor lähetti lupaamansa pääsyliput, voi nuorukainen jo lähteä Helenan mukana dshigitovkaan.

Kun Shuvalov tuli heitä noutamaan, oli heidän päivällisensä vielä kesken.

— Vahinko, huusi hän, heti matkaan, en tahdo myöhästyä.

Helena ja Vassia ihmettelivät hänen kärsimättömyyttään. Mutta Aleksei
Dmitritsh puolusti lääkäriä.

— Se johtuu siitä, että te kaksi olette vielä liian nuoria, sanoi hän kääntyen etupäässä Helenan puoleen, äänessään rajaton kiitollisuus, mikä ei siitä milloinkaan puuttunut hänen tyttöä puhutellessaan. Te ette voi tietää, mitä se on. Kentaureja, akrobaatteja, paholaisia, kaikkea samalla kertaa. Minä muistan erityisesti erään dsigitovkan, jonka Uralin kasakat pitivät Orenburgin katedraalin edustalla. Miten kaunista se oli! Kunpa ei tämänpäiväinen saisi minua kaipaamaan tuota toista!

— Tulkaa, pian, pian, keskeytti Shuvalov, en ole edes pysähdyttänyt moottoriani.

Näytelmä esitettiin eräällä valtavalla stadionilla Parisin tullien edustalla. Kun Helena ja hänen seuralaisensa olivat asettuneet paikoilleen, he huomasivat, että kolme neljäosaa katsojaparvekkeista oli tyhjinä. Vassia ja Helena huomasivat kummakseen, että se pahoitti heidän mieltään. He olivat tulleet esitykseen aivan välinpitämättöminä, ja nyt he jo tunsivat sen omaksi asiakseen, harrastivat sen menestystä. Kun he ilmaisivat tämän huomionsa, sanoi Shuvalov heille:

— Se on kansallisylpeyttä, ystäväni, sille ei mitään voi. Katsokaas, minä olen ollut sosialisti ja uskon vieläkin olevani. Mutta nuo villit, jotka kohta näemme, — sillä oikeita villejä he ovat — tuntuvat tällä hetkellä sydämelleni läheisemmiltä kuin kaikki ihmisen ja proletariaatin oikeudet. Mutta olkaa huoletta. Me olemme tulleet neljännestä liian aikaisin, ja penkit tulevat kyllä täyttymään, uskokaa minua. Maailman porvarillisinta kansaa ei huvita mikään muu niin suuresti kuin sotaisat ja väkivaltaiset näytelmät.

Oli kevätilta, ja ilma oli samalla kertaa kirpeä ja suloinen. Suuret sähkölamput tuhlasivat stadionille räikeää valoaan, mutta niiden yllä kaartui pimeys, salaperäisenä, tähtiä kiiluvana. Laajalla kentällä, jota peitti aivan nuori ruoho, käyskeli iloisesti rupatellen muutamia miehiä kasakkaunivormussa. Rataa kiertävän aitauksen takaa kuului näkymättömien hevosten hirnuntaa.

— Tämä kaikki on jollakin tavoin salaperäistä, jollakin tavoin epätodellista, eikö olekin? sanoi Shuvalov uneksivasti.

Helena näki kevyen väristyksen puistattavan Vassiaa ja kietoi turkiskauluksensa hänen hartioilleen. Poika salli sen, vaikka hän olikin värissyt enemmän jännityksestä kuin vilusta; hänestä oli suloista tuntea olkapäillään esine, jota tyttö oli kantanut.

Tällä aikaa oli Shuvalovin ennustus toteutunut. Vaikka stadion ei vielä ollutkaan aivan täynnä, oli väkeä kuitenkin läsnä kyllin paljon täyttääkseen ilman sillä inhimillisen odotuksen jännityksellä, jota jokainen todellinen näytelmä edellyttää. Muutoin ei Helena enempää kuin hänen seuralaisensakaan kiinnittänyt enää mitään huomiota ihmispaljouteen.

Ylimmille penkkiriveille sijoitettu orkesteri kajahdutti äkkiä fanfaarin ensimmäiset tahdit. Kaikkien silmät suuntautuivat kohti korkeaa, tummaa aukkoa, josta ratsastajain täytyi saapua kentälle. Sitten ilmoitti megafonin kaikuva ääni:

— Dshigitien ohimarssi.

Tuli aivan hiljaista, ja pimeydestä, jonka katsoja kuvitteli miesten ja ratsujen täyttämäksi, kantautui laulun sävelmä, tuskin kuuluva, ikäänkuin hyvin kaukaa saapuva. Mutta se riitti värisyttämään venäläisiä. He tunsivat sen. Tämä sotaisa valitus — tulinen ja puhdas —, joka tulvi yli kentän rytmillisin aalloin, tuli heidän kotimaastaan. Se voimistui hetki hetkeltä. Nyt eroittuivat huilujen viiltävät huokaukset, rumpujen mylvintä ja symbaalien rämisevä melu. Ja sitten astuivat soittajat esiin salaperäisestä aukosta. Katsojajoukko tervehti heitä pauhinalla, joka teki hyvää Helenan sydämelle. He olivat kookkaita ja hehkuvan värisissä puvuissa. He marssivat niin täsmällisin ja kepein askelin kuin heidän oma soittonsa olisi kantanut heitä. Heidän kintereillään tuli kohortti, kokonaan kasakkapurppurassa. Pitkät, liehuvaliepeiset tunikat olivat kireät vyötäröltä, mutta laajenivat rinnan kohdalla, jossa välkkyi kaksi riviä ammuksia. Joka miehellä oli virheetön ruumis, he marssivat pää pystyssä, tahdikkain askelin, joustavasti, kuin, tanssien. Heidän asunsa voimakas väri, kirjailujen ja aseiden loisto, liikkeiden täsmällinen yhtäläisyys, kaikki heissä uhosi voimaa, lihasten tasapainoa ja sotilaskansoille ominaista riemua. Heidän jononsa piteni pitenemistään — karmosiininpunainen käärme, joka kietoi kiemuransa kentän ympärille. Ja mitä enemmän heitä tuli, sitä kuuluvampi oli askelten töminä, sitä kiihkeämmäksi voimistui stadionin ilmapiiri.

Äkkiä kääntyi ensimmäisenä kulkeva jättiläinen päin jonoa ja taaksepäin marssien, yhä säilyttäen tahdin, kohotti kätensä. Aivankuin tämän eleen herättämänä murtautui laulu leveistä ja voimakkaista rinnoista. Soitto vaikeni, ja kuuluivat vain ihmisäänet. Ne vaipuivat korkeimmista, naisellisista sävelistä kumeimpiin ja totisimpiin, mutta kaikki ne kumpusivat ihmeen sointuvina ihmisuruista.

Se oli Donin kasakkain taisteluhymni. Se oli väkivaltainen, armahtava ja kohtalokas kuin kuolema. Nekin, jotka saattoivat ymmärtää vain sävelmän, lumosi laulun kauneus. Mutta kuinka syvästi se tehosikaan Helenaan ja hänen seuralaisiinsa; sen jokainen sana syöpyi heihin. Jaloina ja yksinkertaisina niinkuin kansa, joka ne oli luonut, mutkattomin lausein ne lauloivat lähdöstä kohti Tonavan tasankoja sankaruuden laista, joka sotilasta velvoittaa, heidän luistaan, jotka osoittavat heidän tiensä.

Kertosäe, kirkkaampi, taistelun riemun täyttämä, katkaisi tämän tuiman sävelmän kunnialaukauksen tavoin.

Vassia oli tarttunut Helenan käteen, jota poltti sama kuume kuin hänen omaansa. Molemmat olivat lumouksen vallassa, häikäistyneitä. Epäilemättä näytöksessä oli teatteria, epäilemättä oli puvuissa liian paljon kultaa ja helyjä ja niiden värit liian räikeät, mutta nuoria se ei ensinkään häirinnyt. Päinvastoin kaikki tuo loisto, kaikki tuo koreus herätti eloon lapsuuden kuvakirjojen naivit kuvat: Taras Bulban, Saporogit, tarujen bojaarit.

Ei ollut enää stadionia eikä suurkaupungin harmaata ihmisjoukkiota.
Sankarinäytelmä alkoi elää.

Nyt ilmestyivät ratsastajat. Näiden univormut eivät olleet laisinkaan samanlaisia, sillä jokainen oli tahtonut kantaa oman heimonsa asua. Ja he tulivat laajan Venäjän kaikilta seuduilta: Donin ja Kubanin, Dnjesterin ja Uralin ja Amurin. Ja siniset tunikat ja valkoiset tunikat ja tulipunaiset tunikat liehuivat ratsujen kapeiden lautasien yllä.

Istuivatko he satulassa hyvin? Sitä ei kukaan olisi voinut sanoa, sillä he istuivat niin vapaasti, niin satulaan sulautuneina, että näytti siltä, kuin hevosten ja ratsastajain ruumiit olisivat olleet yhtä.

Etummaisena nähtiin kokonaan mustapukuinen ratsastaja valkoisen tamman selässä.

Pitkällinen ihailun sorina, joka kohdistui häneen, kulki kautta penkkirivien, ja Helenan valtasi kummallinen rauhattomuus, kun hän ajatteli:

— Tuon täytyy olla Feodor.

Ratsastaja joukko ei ollut vielä ehtinyt hänen paikkansa kohdalle, eikä hän voinut eroittaa tuon mustapukuisen kasvoja, joka veti puoleensa kaikkien katseet, mutta hän oli varma siitä, että aavisti oikein. Ja kun mies ratsasti ohi, näytti hän turkislakkinsa alla niin ylenpalttisen, miltei sietämättömän kauniilta, niin mustan kotkan kaltaiselta, että Helena ei voinut olla huudahtamatta ihastuksesta.

Tuhat ääntä vastasi hänelle heti. Mutta ruhtinas oli kuullut äänen, joka tervehti häntä ensimmäisenä. Hän käänsi päätään, tunsi Helenan, hymyili hänelle silmin ja ratsasti edelleen.

— Millaisia kasvoja, millaisia kasvoja, katsokaa toki, Aleksei
Dmitritsh, mumisi Shuvalov ihailun juovuttamana. Niitähän voisi pelätä.

Hän osoitti ratsastajia, jotka seurasivat Feodoria. Ja vanhan lehtimiehen täytyi tunnustaa, että hän harvoin oli nähnyt sellaista kokoelmaa traagillisia kasvoja. Mongoolilaisneniä, petoeläimen suita, villejä profiileja, rehellisiä, mutta säälimättömiä katseita, teräksen kaltaisia, — he uhosivat seikkailuille, mielettömälle rohkeudelle, luontaiselle julmuudelle. Kun näki heidät, niin saattoi ymmärtää toivottomat hyökkäykset betonisia ampumahautoja vastaan ja nuo hirvittävät teurastukset, jotka ovat autioittaneet koko Siperian ja koko Ukrainan. Millaisen verivirran halki nuo miehet olivatkaan kahlanneet, ennenkuin he näyttäytyivät tällä rauhallisella areenalla.

Shuvalovin uneksiessa tätä kaikkea päättyi ohimarssi. Soittajat, laulajat ja ratsastajat katosivat verkalleen aukkoon, josta olivat tulleetkin, ja sotalaulu vaimeni vähitellen, kunnes lakkasi kuulumasta.

— Ohimarssi luonnistui hyvin, sanoi Aleksei Dmitritsh, mutta vaikein on vielä jäljellä. Tunnustan olevani levoton. Ajatelkaa, niillä on tuskin ollut aikaa harjoitella hevosiaan.

Kuin vastaukseksi hänelle kajahti radan päästä kimeä ulvonta, painajaisunen, noitasapatin ulvonta, ja ratsastaja syöksähti pimeästä esiin nopeasti kuin salama.

Aluksi ei oikein ymmärretty, mistä oli kysymys, sillä hänen satulansa oli äkkiä tyhjänä. Mutta sitten oivallettiin hänen hypähtäneen alas satulasta hevosen kiitäessä täyttä laukkaa. Hän teki muutamia yhtä nopeita loikkauksia kuin hänen ratsunsa ja yhtäkkiä syöksähti jälleen satulaan hypähtääkseen kohta maahan hevosen toiselle puolen ja toisti näitä ilmahyppyjä, kunnes ehti radan toiseen päähän. Hänen kintereillään tuli toinen, jonka ulvahdukset ja syöksyt olivat vieläkin hurjempia ja huimapäisempiä. Tämä ei ollut edes lopettanut ratsastustaan, kun esiin syöksyi kaksi ratsastajaa yhtaikaa. He antoivat ratsujensa laukata rinnatusten, heittäytyen toisen selästä toisen selkään, syleilivät toisiaan, olivat taistelevinaan, pyrähtivät ympäri satulassaan, hypähtivät maahan yht'aikaa ja ponnahtivat takaisin satulaan kuin kaksi palloa.

Tätä villiä leikkiä varten olivat he kaikki riisuneet tunikkansa. Ja kevyissä venäläisissä puseroissaan he näyttivät vieläkin vapaammilta ja sotaisammilta.

Dshigitovkan rytmi kiihtyi yhä. Ennätti tuskin käsittää kunkin yksityisen ratsastajan taitotemppuja, sillä kärsimättömät, toveriensa huutojen ja yleisön suosion kiihoittamat dsihigitit seurasivat toisiaan melkein ilman väliaikoja. Pian ei helvetillinen ulvonta enää riittänyt heille. Yhä syöksähdellen hevosen selästä ja selkään he tempasivat vyöltään revolverit, ja kiivas ammunta sekaantui heidän huutoihinsa.

Näennäisestä sekasorrosta huolimatta oli tässä kaikessa suunnitelmallisuutta, mikä pian tuli näkyviin. Jokainen uusi ratsastaja oli edeltäjäänsä taitavampi ja ratsasti nopeammalla hevosella. Joka kerta kävi laukka vaarallisemmaksi, ja joka kerta kävivät taidonnäytteet ahdistavammiksi. Kaikki katsojat tiesivät, että sekunninkin herpautuminen tasapainosta, mitättöminkin lihasten virhe olisi voinut tuottaa kuoleman.

Kahdesti olivat paarinkantajat vieneet kentältä kylkiluunsa taittaneen ratsastajan, mutta dshigitovka ei pysähtynyt hetkeksikään.

Aukosta, joka tuntui tyhjentymättömältä, ryntäsi lakkaamatta uusia paholaisia, yhä huimapäisempiä, yhä notkeampia.

Helena ja kaikki hänen seuralaisensa ajattelivat;

— Entä Feodor?

Kummallinen yhteismielle sai vanhan sanomalehtimiehen, lääkäri-autonkuljettajan, Vassian ja nuoren tytön tuntemaan, että ruhtinas oli heidän lipunkantajansa. Miksi ei hän näyttäytynyt? Miksi ei hän ottanut osaa tuohon paholaistanssiin, jonka yksinpä Aleksei Dmitritshkin tunnusti ennen näkemiään loistavammaksi?

Näytti siltä, kuin dshigitit nyt olisivat kadottaneet koko itsesäilytysvaistonsa, kuin heidät olisi riivannut jokin heitä voimakkaampi, ammoisista ajoista periytynyt vaisto — niistä ajoista, jolloin heidän esi-isänsä, skyytit, kiitivät vihurina äärettömien arojen halki. Heidän kiljuntansa, heidän vihellyksensä, heidän yhteensulautumisensa ratsujen kanssa saivat katsojan unohtamaan kentän rajat; kentaurien tavoin temmeltäen he muuttivat sen lakeudeksi, jolla ei ollut ikää eikä ääriä ja jonka yli kävi barbaarinen laukka.

Neljäkymmentä ratsastajaa oli pysähtynyt kentän päähän, ja uskottiin dshigitovkan ensimmäisen osan jo päättyneen, kun Feodor ilmestyi näkyviin. Koko stadion ymmärsi, että hänet oli säästetty viimeistä yllätystä varten.

Hän ratsasti esiin hampaat yhteenpurtuina. Käsivarsien ja vartalon lihakset vavahtelivat mustan puseron alla kärsimättömien käärmeiden tavoin. Hänen tammansa — muita hevosia paljon jalorotuisempi ja voimakkaampi — värisi yhtä kuumeisena kuin hän itsekin. Mutta hän hillitsi sen vielä muutamiksi sekunneiksi antaakseen tulisen kiihkon, joka sitä kannusti, kohota sietämättömäksi. Äkkiä sai hän sen hirvittävällä piiskansivalluksella syöksymään eteenpäin.

Se kiiti raivokkaasti. Feodor hypähti radalle, seurasi mieletöntä laukkaa muutaman askelen verran, hypähti yli salamana etenevän tamman ja toisti tämän tempun kymmentä ratsastajaa, joita kohti hän syöksyi. Ja sitten hän päästi suustaan kiljahduksen, jossa ei enää ollut mitään inhimillistä, kiljahduksen, johon vastasivat ne neljäkymmentä ratsastajaa, joita kohti hän syöksyi. Ja sitten hän sivalsi huotrastaan käyrän kasakkasapelin.

Kauhu vapisutti katsojien joukkoa. Feodor jatkoi hyppyjään, pää ylpeästi pystyssä niinkuin hän olisi tahtonut uhmata ihmisiä ja kohtaloa, ja tällä kertaa hän käytti apunaan vain toista kättään. Oli kuin musta liekki olisi nuoleskellut valkoisen hevosen kupeita. Hän oli yht'aikaa kaikkialla: hevosen kaulalla, sen vatsan alla, kupeilla, lautasilla. Hän näytti valtavilla nyrkeillään vanuttavan ja muovailevan sitä kuin savea, särkevän kuvia ja aina uudestaan luovan. Ja hänen miekkansa tuli, joka seurasi hänen kaikkia liikkeitään, leimusi salaman tavoin.

Vielä viiden metrin päässä aitauksesta jatkui laukka yhtä hurjana.

Helena sulki silmänsä, sillä hänestä näytti varmalta, että ratsastaja ja ratsu ruhjoutuisivat aitaukseen. Mutta Feodor tarttui äkkiä hevosta sieraimiin ja istui jälleen satulassa samalla hetkellä, kun juoksija pysähtyi kauttaaltaan väristen ja uupuneena.

— Me emme tunteneet häntä, huudahti Shuvalov loppumattoman suosion myrskyn vyöryessä halki stadionin. Miten ahtaalla täällä täytyykään noista ihmisistä tuntua.

Mutta nyt ryntäsi koko joukko huutaen ja yhteislaukauksia ampuen, epäjärjestyksessä kentälle Feodorin kintereillä, eikä enää voinut eroittaa muuta kuin aseiden salamoinnin ja hampaiden välkähtelyn hurjissa kasvoissa.

Siinä vasta joukko.

Dshigitovka kesti vielä kaksi tuntia. Tuli laulua, soittoa, leikkejä, joissa ratsastajat, pää ruohikkoa hipoen, täyttä vauhtia kiitäen poimivat maasta vöitä; tai he muodostivat ihmispyramiidin laukkaavien hevosten selkään: kolme eri kerrosta kasakoita pysytteli tasapainossa tovereittensa olkapäillä: tai he suorittivat hyppyjä valtavien rovioiden yli ja haisivat korventaneilta kuin paholainen.

Ja aina osoittautui muita nopeammaksi, muita hurjemmaksi, muita taitavammaksi mustapukuinen ratsastaja, joka näytti langenneella arkkienkelillä.

Kun upeasti pukeutunut katsojajoukko jo hajaantui väristen vaistoista, joiden olisi luullut siltä jo aikoja sitten kuolleen, sanoi Helena:

— Emme voi poistua onnittelematta Ashkeliania.

— Aivan niin, se on mahdotonta, yhtyi hänen Vassiakin.

Hänen hauras ja kiihtymystä värisevä äänensä kuulosti niin peloittavalta stadionin eläimellisyyttä uhoavassa ilmassa, että Aleksei Dmitritsh mutisi:

— Olisi kenties parempi, että palaisimme kotiin, poikaseni. Minun on mentävä toimitukseen, ja sinä, sinä ole varmaan hyvin väsynyt.

— Ei, pyydän, ei järkevyyttä tänä iltana, huudahti Helena huomaamatta, että hänen vastauksensa sävy oli ylenkatseellinen.

— Tulkaa mukaan auton luo, sanoi Shuvalov. Minä noudan sitten sankarin.

Muutamien minuuttien kuluttua Feodor saapuikin. Hänen piirteissään saattoi vielä nähdä ponnistusten jäljet, ja hän toi mukanaan miehen ja hevosen kuuman hajun.

— Kiitän teitä, ruhtinas, sanoi Helena. En koskaan unohda tätä iltaa.
Kuinka onnellinen Natasha olisikaan ollut!

Feodor katseli häntä hymyillen, ja hänellä oli häipyvä mutta varma tunne siitä, että se muuri, mikä aina oli estänyt häntä lähestymästä Helenaa niinkuin muita naisia, oli nyt sortunut.

— Saatan teitä, sanoi hän, sillä myöhemmin ajaa Maksim minut Montmartre'iin, jossa minun täytyy tavata muutamia niistä pojista, jotka tänä iltana näitte.

Aleksei Dmitritsh ei uskaltanut huomauttaa, että Shuvalov oli luvannut viedä hänet toimitukseen. Hän tiesi, että Feodorilla oli sinä iltana etuoikeus.

Mesureux'n täysihoitolan edustalle saavuttaessa ruhtinas auttoi Helenan autosta. Tällöin hän kietoi käsivartensa tytön olkapäille ja tunsi Helenan painautuvan häneen.

Feodor ja dshigitit, joiden seuraan Shuvalov oli liittynyt, joivat aamuun saakka. Siitä huolimatta ei ruhtinas ollut juhlien päättyessä juopunut. Väkevä, mutta kuitenkin tiedottamaksi jäänyt halu oli suojellut häntä.

— Minne vien teidät? kysyi Shuvalov, joka ei tuntenut Feodorin uutta osoitetta.

— Oh, nyt olen rikas ja asun Etoile'in lähellä. Mutta minulla ei ole lainkaan halua mennä nukkumaan. Minä saatan teitä, ja sitten saamme nähdä.

He palasivat siis yhdessä täysihoitolaan. Mutta vielä sielläkään ei
Feodor tahtonut erota Shuvalovista.

— Teillä on kai ylhäällä jotakin juotavaa? sanoi hän.

— Tulkaa mukaan, vastasi lääkäri. Katsotaan.

Heidän päästyään huoneeseen katsahti Shuvalov koneellisesti herätyskelloaan.

— Vain seitsemän, hän sanoi, älkäämme pitäkö liian suurta melua. Voimme herättää Helena Borissovnan. Hänen huoneensa on lähellä.

— Missä sitten? kysyi Feodor innokkaasti.

Shuvalov kurkottui ulos ikkunasta ja sanoi, osoittaen ruhtinaalle kolmatta ikkunaa omastaan lukien:

— Tuossa.

Hän alkoi nauraa ja lisäsi:

— Helena Borissovna tottelee kuuliaisesti ohjeitani: tulee nukkua ikkunat avoimina.

Sitten, huolestuneesti:

— Näyttää siltä, kuin ei minulla olisikaan täällä mitään tarjottavaa teille. Odottakaapa, käväisen kurkistamassa keittiöön.

Feodor ei ollut kääntänyt silmiään ikkunasta. Hän ajatteli Helenan katsetta, tapaa, millä tyttö oli painautunut häneen. Se oli ollut vain silmänräpäys, mutta hän oli kuitenkin tuntenut tuon aistillisen värähdyksen… tuon eläimellisen kutsun. Hänen katseensa harhaili seinää pitkin. Hänen ja Helenan huoneen välillä oli kapea uloke, katonräystäs. Helena mahtoi nukkua parhaillaan, runsas, paksu tukka hajallaan.

Kauan jälkeenpäin kertoi muudan maitopoika, että joku mustapuseroinen ja mustahousuinen mies oli kiipeillyt niinkuin kissa Mesureux'n täysihoitolan seinää pitkin. Kukaan ei uskonut häntä. Mutta tuona aamuna näki Helena Feodorin tulevan sisään hänen ikkunastaan, ja se oli aivankuin levotonta unta.

VII.

Helena täytyi myöhemmin joulua hirvittävän alentaviin tilanteihin ja kosketuksiin halveksuttavien olentojen kanssa. Mutta hänen elämänsä yksikään hetki ei saanut häntä niin inhoamaan itseään kuin se, jona Feodor äänettömin askelin lähestyi hänen vuodettaan.

Tuona hetkenä ei ollut olemassa mitään puolustusta sille, että hän otti ruhtinaan vastaan. Hän ei ollut vielä astunut turmiokkaaseen piiriin. Hän oli vielä Natalia Borissovnan Lenotshka (miten hän oli ennen iloinnutkaan kuullessaan tämän nimen sisarensa suusta), pikku Leena, joka tiesi olevansa sisäisesti puhdas ja oli itsekunnioituksessaan niin varma. Tuona hetkenä hänellä oli vielä vapaa tahtonsa, jota ei hätä, alkoholi eikä huono seura ollut lamannut.

Ja tämän kaiken hän oli yhdellä kertaa ja ainaiseksi haaskannut, tieten tahtoen, ilman rakkautta, vieläpä ilman halua.

Oi, jospa hän olisi tuntenut, edes hetken ajan, todellista ruumiin nautintoa, niin hän olisi antanut itselleen kaiken anteeksi, sillä hän uskoi, että jokaisella teolla, joka nousee ihmisen olemuksen syvyydestä, myöskin aistillisimmalla, on oma suuruutensa ja jaloutensa. Mutta miten kaukana tämä oli sellaisesta! Hänhän ei millään tavoin rakastanut Feodoria eikä tuntenut mitään nautintoa hänen syleilystään.

Se, mitä hän oli tuntenut ruhtinasta kohtaan siitä saakka kuin oli ensimmäisen kerran nähnyt hänet Mesureux'n täysihoitolan ruokapöydässä, oli kummallista pelkoa, samanlaista kuin eräät linnut tuntevat käärmeen lumoavan katseen edessä. Pitkiin aikoihin hän ei ollut huolinut selvittää sitä itselleen, ja sen seikan, että ruhtinaan läsnäolo tuntui hänestä vastenmieliseltä, hän oli luullut johtuvan tuon miehen varmasta ja tuttavallisesta käyttäytymisestä naisia kohtaan.

Uudenvuodenyönä, ruhtinaan suudellessa häntä, oli hän kenties tuntenut selvemmin vaaran läheisyyden. Feodor oli kuitenkin matkustanut pois samana aamuna, ja kihlaus Vassian kanssa oli antanut hänelle kokonaan muuta ajattelemista.

Mutta eilen, kun hän näki ruhtinaan kuin nuoren aasialaisen emiirin kokonaan mustiin puettuna johdattavan dshigittiparveaan, hän oli päästänyt tuon huudahduksen, jossa oli antaumusta ja pelkoa. Siitä hetkestä saakka hän oli tuntenut, ettei voinut ruhtinaalle mitään, että hän kuului ruhtinaalle, ilman riemua, ilman hurmaa, vain synkän kohtalon tahdosta, kokonaan mustiin verhotun niinkuin Feodor itsekin.

Oli täytynyt tapahtua niin, että hän ratsastuksen jälkeen tapasi Feodorin, oli täytynyt tapahtua niin, että hän autosta poistuessaan oli painautunut Feodorin puoleen ilmaistakseen hänelle nöyryytensä. Ja koko yön hän oli odottanut Feodoria, sillä hän tiesi tämän tulevan.

Tuo odotus! Miten hämmentävää ja polttavaa häpeää tuntien Helenan täytyikään sitä ajatella tulevina päivinä…

Hän ei puolustautunut sen nojalla, että oli vielä aivan nuori tyttö, ei ainoastaan ikänsä vaan myöskin itserakkautensa ja lapsellisen ajatustapansa puolesta. Että vallankumous ja maanpako olivat vioittaneet hänen sielunsa mekanismia ja suistaneet raiteilta hänen elämänsä kulun. Että Natalia Borissovna oli jättänyt hänet yksin tähän kaupunkiin, jossa hän ei tuntenut ketään ja jonka kuume piiritti häntä. Että hänen ainoana tukenaan oli voimaton poika. Ja että Feodorissa oli viettelevää kesyttömyyttä, jonkinlaista eläimellistä vetovoimaa, jota eivät monet häntä viisaammat ja tyynemmät naisetkaan voineet vastustaa.

Kaikki nämä syyt eivät riittäneet selittämään Helenalle sitä tosiseikkaa, että hän oli, Feodoria rakastamatta, Feodoria kaipaamatta, vastustuskyvyttömänä ja passiivisena odottanut häntä koko yön. Hän, itse ylpeys ja tahdonlujuus — hän oli odottanut Feodoria samanlaisella alistuvalla pelolla kuin eräänlaiset tytöt asiakkaitaan, joita eivät rakasta.

Hetken ajan, silloin kun Feodor päivän sarastaessa ilmestyi ikkunaan, hän oli toivonut. Hän oli toivonut, että jokin hänen sielunsa tai ruumiinsa vaisto olisi oikeuttanut sen, mitä tuleman piti. Tuona hetkenä tuntui Feodor hänestä kuninkaalliselta, äänettömältä eläimeltä. Mutta kohta kun Feodor oli hänen lähellään, kohta kun Feodor vajotti kovat kätensä hänen hiuksiinsa, kohta kun Feodorin kuuma hävittäjän-hengitys oli kuivannut hänen huulensa — hän tunsi vain lohdutonta alistumista.

Feodor heittäytyi hänen viereensä: Helena ei liikahtanutkaan. Feodor paljasti hänet rajusti eikä Helena sanonut yhtään sanaa. Eikä hänen huuliltaan kuulunut edes silloin, kun Feodor oli ottanut hänet, kovasta kivusta huolimatta huokaustakaan.

Levätessään taas hänen vieressään ja nähdessään hänet niin kalpeana joutui Feodor kokonaan oudon tunteen valtaan: siinä sekoittuivat toisiinsa katumus, liikutus ja ihailu. Hän aavisti hämärästi saamansa lahjan arvon. Ja että tuo uhri oli annettu niin yksinkertaisesti, se täytti hänen mielensä kiitollisuudella. Hän etsi Helenan käden, hyväili sitä. Ja sitten, kun tyttö yhä pysyi liikkumattomana, ajattelematta paljastetun ruumiinsa verhoamista, veti Feodor hitaasti peitteen hänen ylleen.

— Hän häpeää minun tähteni, ajatteli Helena tämän ajatuksen herättämättä hänessä mitään mielenliikkeitä.

Hän oli täydessä tajussaan mutta aivan voimaton. Hän tunsi, että lumous oli haihtunut, mutta mitä se merkitsi nyt! Eikö hänen arvottomuutensa ollut tehnyt hänen sielustaan kuolleen sielun, hänen ruumiistaan häviöön joutuneen ruumiin?

Ruhtinaan hyväilyt, aluksi ujot, muuttuivat vaativammiksi. Helenan passiivisuus ei sammuttanut hänen haluaan vaan päinvastoin kiihdytti sitä, sillä se sai hänet muistamaan itämaiden naisia. Pian hän valloitti jälleen tuon kauniin ruumiin, joka oli antautunut hänen käsiinsä. Ja sillä aikaa, kun ratsujen taltuttaja oli puristautuneena Helenaa vasten, tämä muisti ensi kerran Vassian. Eikä Helena, joka oli jo luullut tulleensa tunteettomaksi kaikelle, voinut kestää sitä ajatusta, että hän jälleen kohtaisi nuoren pojan ja näkisi hänen silmissään sen naisen kuvan, mikä hän oli ollut vielä eilen.

— Nyt on lähdettävä, sanoi hän tylysti.

Nämä olivat ensimmäiset heidän välillään lausutut sanat. Feodor luuli, että sanat koskivat — häntä ja että Helena pelkäsi joutuvansa häpeään.

— Hyvä, minä ymmärrän, rakas, hän sanoi. Koska näen sinut taas?

Helena värisi vaistomaisesti ruhtinaan sinutellessa häntä. Mutta päähänpinttymäänsä seuraten hän vastasi:

— Myöskin minun on lähdettävä. Hänen vuokseen… Ja hän loi silmänsä ylempää kerrosta kohti.

— Se on totta, sanoi Feodor päätään pudistaen, te olitte kihloissa.

Hetken ajan hän näytti olevan hämillään. Sitten hän kohautti olkapäitään:

Minkäpä sille voi. Sinä rakastit häntä, nyt rakastat toista. Sellaista on elämä. Hän ymmärtää sen.

— En ole rakastanut häntä enkä teitä, sanoi Helena rauhallisesti, mutta tästä talosta minun täytyy nyt lähteä.

Hän oli hiukan kohottautunut pielukselta, joka peittyi hänen hiustensa laineihin. Ja Feodorista tuntui, että hänelle kävi jälleen vaikeaksi kestää tytön katsetta. Hän sanoi vilpittömästi:

— En ole milloinkaan ymmärtänyt, mitä sinun päässäsi liikkuu, ja tänään ymmärrän vielä vähemmän. Mutta, sellaisena kuin olet, miellytät minua enemmän kuin kukaan muu nainen on koskaan miellyttänyt.

— Sitä parempi. Nyt pyydän teitä jättämään minut hetkiseksi yksin.
Haluan pukeutua.

Ruhtinas meni ovelle, mutta kääntyi vielä ennen poistumistaan ja pyysi:

— Älkää sanoko enää "te", se kiduttaa minua.

Helena vastasi:

— Kuten tahdot.

Feodor palasi syli täynnä kukkia ja ruokatavaroita. Hän ei voinut antaa riemun hetken mennä ohi juhlimatta sitä jollakin tavoin.

— Nyt me syömme hyvin, hän sanoi, olen tilannut teetä alhaalta. Sitten saamme nähdä, mitä voimme tehdä.

Helena huomasi olevansa nälkäinen, lieneekö se sitten johtunut hänen syvästä mielenliikutuksestaan tai yksinkertaisesti unettomasta yöstä.

— Minkätähden, ajatteli hän, katsellessaan Feodoria jonkinlaista kanssasyyllisyyden surua tuntien, minkätähden en loppujen lopuksi voisi elää niinkuin hän? Ajattelematta, ennakolta suunnittelematta, vain vaistojani totellen? Eikö kaikki ole siten yksinkertaisempaa ja helpompaa?

Hänestä tuntui, että hän oli kuin kivi vuoripolulla — kivi, jonka kulkijan jalka on irroittanut maaperästä ja joka vierii alas, vierii, vierii…

Niinpä hän ei millään tavoin vastustellut, kun Feodor ehdotti, että hän tulisi mukaan hänen hotelliinsa. Hänen myöntymyksensä tuotti ruhtinaalle suuren riemun.

— Saatpa nähdä, että sinun tulee hyvä olla, huudahti ruhtinas. Olen nyt rikas. Impressaario maksaa minulle palkan kahdenkertaisena. Ja tänään iltapäivällä menemme yhdessä katsomaan Kuraa. Kura on minun tammani. Ja kohta kun näytäntömme Parisissa päättyvät, siirrymme Lontooseen. Ehkäpä myös Amerikkaan. Ja sinä tulet minun mukanani kaikkialle.

Helena kuunteli näitä suunnitelmia tyynellä ilolla. Tuo kiertelevä elämä, nuo hurjat miehet, nuo kauniit ratsut… Kaikki se vastasi hänen tarvettaan joutua mukaan tapahtumiin, joita hän itse ei voinut ohjata…

Hän jätti täysihoitolan ilmoittamatta siitä kenellekään, ottamatta mitään mukaansa.

— Kas, siitä minä pidän, sanoi Feodor ihailevasti. Ei mitään vanhoja vaatteita mukaan uuteen elämään.

Sen päivän he viettivät tavarataloissa, sillä Ashkeliani tahtoi tuhlata Helenan vuoksi rahaa niin paljon kuin suinkin; ja myyjättäret katselivat kummastellen välinpitämätöntä nuorta naista, joka antoi mustan kasakan valita itselleen kaiken.

He söivät päivällistä lähellä stadionia noin kymmenen dshigitin parissa, jotka puhuivat vähän mutta polttivat lakkaamatta.

— Saattepa nähdä, mitä teen tänä iltana naiseni tähden, sanoi
Ashkeliani heille päivällisen päättyessä.

Muutamat nyökkäsivät hyväksyvästi, mutta eräs, jolla oli jo harmaita hiustupsuja, vastasi:

— Pidä varasi, ruhtinas. Sinä kiusaat paholaista liiaksi.

Feodor itse osoitti Helenalle paikan alimmalla penkkirivillä, aivan radan vieressä, sen leveimmällä kohdalla, ja kun hän kaikista dshigiteistä viimeisenä ilmaantui näkyviin, oli hänellä hampaittensa välissä pieni kimppu punaisia neilikoita. Hevonen syöksähti eteenpäin vieläkin raivokkaammasta piiskansivalluksesta kuin edellisenä iltana. Mutta keskelle rataa päästyään Feodor, yhä hyppyjään tehden, antoi tamman tällä kertaa kaartaa oikealle, aivan katsojaparvekkeen luokse. Sitten hän, taas satulaan hypähtäen, heitti kukat Helenan syliin.

Lieneekö syynä ollut kauhistuneiden katsojain huuto heidän nähdessään tuon kentaurin syöksyvän heitä kohti? Vai oliko Feodor, radan tätä osaa tuntematta, laskenut välimatkan väärin? Joka tapauksessa teki tamma juuri sillä hetkellä, kun sen piti kääntyä, vielä sivuhypyn törmäten parvekkeen kaidetta vastaan. Feodor sai hirmuisen töytäyksen reiteensä.

Hänen kasvonsa vääristyivät. Hänellä oli vielä kyllin paljon voimia jäljellä kannustaakseen hevostaan ja yrittääkseen uutta taitotemppua, mutta tuskin kosketettuaan maata hän lyyhistyi kokoon ja sai pusertaa huulensa lujasti yhteen, jotta ei olisi huutanut tuskasta.

Venäläinen lääkäri, joka oli kaiken aikaa pysytellyt stadionin alkeellisessa sairassuojassa, näki hänen saapuvan erään toverin tukemana — kantajat paareineen hän oli hyljännyt.

— Eihän se ole vakava juttu, eikö niin, tohtori? kysyi Feodor tuskalla, joka oli hänen kipuaan suurempi. Voin kai taas pian istua satulassa?

Helena saapui parahiksi kuullakseen tohtorin määräyksen: "Tavallinen reisiluun murtuma, kolme viikkoa kipsissä ja kaksi täydellisessä levossa" — ja näki sellaista, mitä hän ei olisi pitänyt mahdollisena: Feodorin silmät kostuivat.

Nuori ruhtinas ajatteli kaunista, valkoista tammaa, riemua karahduttaa täyttä laukkaa huiman toverijoukon etunenässä, kymmenen päivän päästä tapahtuvaa lähtöä Lontooseen. Näin hän menetti viimeisen, ihmeellisen tilaisuuden viettää arvonsa mukaista elämää.

Aivan vieressä, dshigitien ratsastuksesta kuumeisella stadionilla, kaikuivat laukaukset ja hurjat huudot. Feodor piteli korviaan ja murisi:

— Kunpa minut vietäisiin täältä pian pois. Pian.

— Hyvä, teidät viedään sairaalaan, sanoi lääkäri. Ellette itse halua johonkin erityiseen…

Feodor nytkähdytti olkapäitään osoittaakseen välinpitämättömyyttään, mutta Helena puuttui puheeseen:

— Minä tiedän erään sairaalan, hän sanoi, jossa teitä hoidetaan hyvin; menkäämme sinne.

Feodor katsoi Helenaa ihmetellen tämän tarmokasta ääntä ja sitä, että tyttö, huolimatta kaiken päivää osoittamastaan kylmyydestä, vielä välitti hänestä — ja juuri silloin, kun hän jo luuli menettäneensä kaiken oikeutensa arvonantoon, koska ei ollut kyennyt hillitsemään ratsuaan. Hän ei voinut aavistaa, että Helena tunsi olevansa vastuullinen tapaturmasta ja uskoi tästä lähtien olevansa sidottu häneen?

— Leena, olet nainen, jota on vaikea ymmärtää, sanoi Feodor puoliääneen, kun häntä käännettiin sairasvaunuihin.

Sitten hän virkkoi kasakalle, joka häntä saattoi:

— Olisin iloinen, jos tammani annettaisiin Koidolle. Hän oli minun jälkeeni paras.

Ennen puoltayötä he saapuivat Neuillyssä sijaitsevaan sairaalaan, jossa Natalia oli jo useita viikkoja ollut sairaanhoitajattarena. Helena oli jo ilmoittanut asiasta sisarelleen puhelimitse, joten kaikki oli jo valmiina Feodorin vastaanottamista varten.

Natalia Borissovnan mielestä oli aivan luonnollista, että Helena saattoi ruhtinasta. Hän olisi itsekin menetellyt samoin, jos olisi ollut läsnä tapaturman sattuessa. Ja kun ei Feodor sanallakaan paljastanut uutta suhdettaan Helenaan, valmistui Natalia valvomaan hänen luonaan. Mutta Feodor kielsi sen sanoen:

— En ansaitse, että näkisitte vaivaa minun tähteni. Pienenä ollessani olisi isäni kurittanut minua mokoman taitamattomuuden johdosta. Ja hän olisi tehnyt oikein. Näkemiin huomiseen saakka.

Natalia Borissovna johdatti Helenan huoneeseensa. Se oli pieni, valkoinen suoja ilman tulisijaa, ylinnä katon alla. Sänky, hontelo nojatuoli, pukupöytä — siinä koko kalustus. Natalia Borissovna ei valittanut tätä köyhyyttä, sillä hän tiesi, että hänet oli otettu toimeensa ylimääräiseksi, melkeinpä säälistä.

— Joudun pahalle tuulelle joka kerta, kun tulen tänne, sanoi Helena heidän päästyään sisään.

— Minkätähden? Olen täällä hyvin harvoin, ainoastaan nukkuakseni. Ja kohta kun puuseppä tulee, tekee hän minulle kirjahyllyn. Se muuttaa koko huoneen näön. Mutta kuule, Lenotshka, sinä et ole vielä syleillyt minua. Tuo tapaturma on saattanut sinut kokonaan pois suunniltasi, luulen. Tule luokseni.

Hän veti sisarensa lähelleen. Mutta sensijaan, että olisi tavalliseen tapaansa kurottanut kasvonsa suudeltaviksi, Helena käänsi päänsä pois, niin että Natalia Borissovnan huulet tuskin koskettivat hänen hiuksiaankaan.

— Mutta mikä sinun on, pieni rakkaani? kysyi Natalia Borissovna. Oletko pahastunut minuun?

Helena nauroi hermostuneesti.

— Sinäpä olet mieletön, hän sanoi. Miten voit sellaista ajatellakaan?

Johtaakseen sisarensa huomion toisaalle hän alkoi kertoa dshigitovkasta, ja pian oli Natalia Borissovnan elävä ja vilkas mielikuvitus kokonaan tämän kertomuksen lumoissa. Helenan lopetettua hän huudahti:

— Mikä vahinko, että en saanut nähdä tuota kaikkea! Minulla on täällä niin paljon työtä. Mutta sen mukaan, mitä kerroit, ei se ole enää samaa ilman Feodoria. Hänen on täytynyt olla hyvin kaunis.

— Todella, hyvin kaunis, mumisi Helena.

Hänestä tuntui, että hänen oli kerrottava sisarelleen kaikki. Mutta mistä hän olisi saanut voimaa antaakseen sellaisen iskun Natalialle, tuhotakseen tuon heikon ja suloisen, kovasta työstä laihtuneen olennon rauhan?

Kellon lyönnit kuuluivat sairaalan hiljaisuudessa.

— Puoliyö, sanoi Natalia Borissovna. Meidän täytyy erota, rakkaani. Sairaala ei ole kaukana tullista, mutta sinulla ei ole aikaa enempää kuin parahiksi ehtiäksesi viimeiseen maanalaiseen. Suutele Vassiaa puolestani. Onnellinen hän, joka saa vaimokseen minun pikku Leenani.

Natalia katseli sisartaan niin äidillisellä ilolla, niin puhtaalla ja hellällä ylpeydellä, että Helena tunsi, miten hänessä murtui jotakin raskasta ja kovaa, joka oli painanut hänen sydäntään kiven tavoin. Vihdoinkin pääsivät kyynelet murtautumaan esiin.

— Vaiti, Natasha, voihki hän, en voi kestää, että puhut minulle tuolla tavoin… että katsot minuun noin… Minä en enää ansaitse sitä… Minä varastan tuon kaiken.

Hämmästynyt, kauhistunut Natalia tahtoi ottaa Helenan pään käsiensä väliin, mutta sisar työnsi hänet luotaan kaikin voimin ja huusi:

Älä koske minuun. Eikö siis näy, että olen tahrattu, likainen, arvoton? Natasha, Natasha, minä olen Feodorin rakastajatar… niin, niin, se on totta. Hän on ollut minun rakastajani tästä aamusta lähtien. Enkä minä rakasta häntä. Eikä hän rakasta minua. Hän on mies, joka ei voi rakastaa. Älä kysy, miksi ja miten. Minä en tiedä mitään, minä en ymmärrä mitään, paitsi sen, että olen kaikkein kurjin, kaikkein…

Hän ei voinut jatkaa, sillä Natalia Borissovna oli peittänyt hänen suunsa kädellään ja sanoi kiivaammin kuin Helena oli koskaan kuullut hänen puhuvan:

— Vaikene, Leena, kiellän sinua puhumasta itsestäsi tuolla tavoin.

Helena katsoi ympärilleen sekavin silmin ja jatkoi itkien:

— Ja sen olen minä voinut tehdä, vaikka minulla on sellainen sisar kuin sinä, Natasha, pyhimys, suloinen pyhimys. Minunhan olisi tarvinnut ainoastaan ajatella sinun silmiäsi, niin olisin pelastunut.

Hän oli painanut päänsä Natalia Borissovnan polville. Eikä Natalia olisi voinut milloinkaan uskoa, että tuntuisi niin kovin tuskalliselta nähdä nöyränä sama niska, jota oli rakastanut juuri sen ylpeyden tähden. Miten lievittää tuota ääretöntä kärsimystä, miten hiukankaan rohkaista tuota sydäntäsärkevää nöyryyttä?

Silloin tuli Natalian avuksi verraton intuitio, jollainen vierailee vain todella rakastavien sielujen luona.

— Lenotshka, lapseni, pieni, lapsukaiseni, sanoi hän, miten sinä erehdytkään minun suhteeni! Kuulehan, sodan aikana, Boriksen ollessa rintamalla, hoidin erästä lentäjäupseeria. Älä keskeytä minua, en kerro tätä lohduttaakseni sinua, vaan ainoastaan sentähden, että et luulottelisi olevasi ainoa. Ei, hän ei kajonnut minuun… mutta minä tunsin aivan selvästi, että jos hän olisi sen tehnyt… minä olisin ollut kuin vahaa hänen käsissään. Enkä minä rakastanut häntä. Minä unohdin hänet kohta, kun hän oli lähtenyt sairaalasta. Mutta näetkös, on kasvoja, joita vastaan olemme suojattomia.

Lopetettuaan puheensa oli Natalia itse yhtä hämmästynyt kuin Helena. Hän ei ollut milloinkaan edes itselleen tunnustanut sitä, minkä oli nyt ilmaissut sanoin? Mistä tuo muisto tuli? Oliko hän herättänyt sen eloon vain ottaakseen osan Helenan taakkaa omille hartioilleen? Vai oliko tuo upseeri, jonka hän äkkiä näki jälleen hengessään, todellakin…? Hän oli vielä tuon levottomuutta herättävän muiston järkyttämä, kun Helena, jonka olkapäät yhä vavahtelivat, toisteli:

— Se ei ole samaa… se ei ole samaa.

Mutta hänen äänensä oli muuttunut rauhallisemmaksi: se ei kuulunut enää kouristuksenomaiselta. Pian tuntui hänen päänsä raskaammalta Natalian sylissä. Hän oli nukahtanut unettoman yön ja yhtä kauhean päivän uuvuttamana.

— Miten nuori hän on, puhui Natalia Borissovna itsekseen hivellen aivan vienosti sisarensa tukkaa. Hänenä minä en voisi kestää sitä.

Hän ei hievahtanut paikaltaan, koska hän pelkäsi häiritsevänsä tuota onnellista unta. Hänen liikkumattomuudestaan huolimatta kuluivat minuutit nopeasti. Natalia Borissovna ajatteli niin monia kuolleita olentoja, niin monia menneitä asioita. Isää, Ufan kuvernööriä, joka kuoli hänen ollessaan kahdentoista ikäinen, äitiä, joka oli ottanut heidät mukaansa perheen maatilalle Krimiin ja kohta sen jälkeen vetäytynyt luostariin, kukkivaa kevättä, ensimmäistä konserttia, johon hän oli vienyt Helenan, heidän ensimmäisiä tanssiaisiaan, ylioppilas Borista, josta sittemmin oli tullut hänen miehensä. Miten täynnä tapahtumia olivatkaan silloin päivät, miten kevyt, leveä ja tyyni olikaan silloin elämän virta.

Ja nyt päättyi koko tuo mennyt elämä erään sairaalan kurjimmassa huoneessa, jossa eräs ainaiseksi murjottu pieni tyttö nukkui.

Sillä Natalia Borissovnasta tuntui Helena nyt enemmän kuin koskaan pieneltä ylpeältä tytöltä, jonka liian julma elämä oli liian varhain murtanut. Helena ei ollut syyllinen eikä Feodor liioin. Natalia Borissovna ajatteli ruhtinasta ilman katkeruutta. Hänen oli helppoa asettua toisten kannalle, ja siksi hän ymmärsi Ashkelianiakin; tämä oli saanut Venäjällä vain pinnallisen kasvatuksen ja ennakkoluuloja, mutta muutoin oli todellinen, hillitön dshigitti.

Jos Feodor olisi kohdannut Helenan ennen kaikkea tätä sortumista, ei hän olisi tohtinut kajota tyttöön. Mutta nyt oli toinen haaksirikkoinen takertunut toiseen. Se oli luonnollista.

Mitä Feodorista nyt tulisi? Ja Vassiasta, joka ei vielä tietänyt mitään tapahtuneesta?

Natalian vuoteen yläpuolelle sijoitettu soittokello helisi äänekkäästi,
Helena nousi säpsähtäen.

— Mitä, hän kuiskasi pelästyneenä, mitä se on, Natasha?

— Ei mitään, rakkaani, joku potilas. Minä olen yövuorossa.

Natalia katsoi numerotaulua. Hänen oli mentävä erään vaativaisen ja epäkohteliaan ukon luo.

— Minulla on työtä ainakin kahdeksi tunniksi, sanoi hän Helenalle.
Riisuudu, kultaseni, ja nukun ilman tunnonvaivoja.

Helena nukkui niin hyvin, että heräsi vasta kaksi tuntia sen jälkeen kuin Feodorin jalka oli pantu kipsiin. Feodor otti nuoren naisen vastaan syyllisen ilmein ja nöyrästi — sellainen hän oli ollut siitä saakka, kun ratsu oli ruhjonut hänen säärensä.

— Tämä on todella tylsää, sanoi hän. Kotona vuoristossa on minua pyssynkantaman päästä ampunut hyvinkin puoli tusinaa kivääriä. Olin mukana Itä-Preussissa, Karpaateilla ja pakomatkalle Puolasta. Enkä koskaan saanut naarmuakaan. Ja nyt saattoi minut elikko, säyseä kuin lammas, vuoteen omaksi. Ja kaiken lisäksi juuri nyt.

— Olkaa rauhallinen, vastasi Helena. Mitä lääkäri on sanonut teille?

— Aivan samaa kuin oma tohtorimme eilen. Ja senhän te kuulitte, eikö totta?

Samoin kuin Helena oli myöskin Feodor lakannut sinuttelemasta. Hänhän oli vain satulasta suistunut ratsastaja! Mutta nyt, kun ruumiillinen yhteys heidän välillään oli käynyt mahdottomaksi, tunsi Helena ruhtinasta kohtaan kummallista ystävyyttä, sen veljellisen ja salaisen tunteen kaltaista, mikä lähentää kahta säädystään sortunutta toisiinsa. Eikö sama päivä ollut saattanut molemmat turmioon? Mitä merkitsi se, että molemmat häpesivät eri syistä? Helena näki Feodorin silmissä tuskan, josta hänen sydämensä kärsi, ja äkkiä hän tunsi voivansa olla luonnollisempi ruhtinasta kuin Natalia Borissovnaa kohtaan, niin kovin hellä ja rakastava kuin sisar olikin.

Hän tunsi vaistomaisesti vetäymystä henkilöön, jota saattoi katsoa arastelematta. Tämä johtui hänen ylpeydestään, jota hän piti nöyryytenä.

— Sanokaahan, kysyi hän Feodorilta, paljonko teillä on rahaa?

— En tiedä tarkoin, mutta ei paljon. Ettekö tahtoisi katsoa lompakostani.

Helena löysi kolme sadan frangin seteliä ja hiukan pikkurahaa. Feodor, joka oli hiukan kohottautunut nähdäkseen paremmin, hervahti takaisin pieluksille entistäkin masentuneempana.

— Niin, se ei ole paljon, sanoi Helena hiljaa. Vasta nyt hän ajatteli, että oli ollut varomatonta antaa tuoda Feodor tähän sairaalaan, jossa hoito varmaankin oli hyvin kallista.

— Älkää olko huolissanne minun tähteni, minä pyydän, sanoi Feodor. Voin varsin kernaasti siirtyä yleiseen sairaalaan.

— Siitä ei voi olla puhettakaan. Te pysytte täällä, kunnes olette taas terve.

Vielä kerran oli Helena demooninsa vallassa. Hän ei tuntenut sitä, niin syvälle hän uskoi vajonneensa. Mutta voimaluonteilla on lahjomattomia sielunliikkeitä. Ne ovat vaarallisimpia, sillä niillä puuttuu se joustavuus, se mukautumiskyky, mikä tekee elämän mahdolliseksi. Helenan kunniantunto häntä itseään kohtaan oli tätä laatua, Yksi ainoa juhlayön humussa huulilta livahtanut lause oli pakoittanut hänet menemään kihloihin Vassian kanssa. Se seikka, että hän oli tuonut Feodorin tähän yksityissairaalaan, sai hänet pitämään velvollisuutenaan tehdä hänen jatkuva oleskelunsa täällä mahdolliseksi.

Mutta millä varoilla? Sitä hän ei vielä tietänyt. (Eikä näyttänyt luultavalta, että varoja ilmaantuisikaan, sillä hänen oman toimeentulonsa ansaitseminen oli jo vaikeaa.) Mutta vähät siitä. Tuona hetkenä hän oli tyytyväinen siksi, ettei Feodor pannut vastaan. Tämä tuotti hänelle salaista iloa ja ikäänkuin hiljaisen hyvityksen siitä herruudesta, jonka alle Feodor oli hänet taivuttanut.

— Ensi työkseni menen hotelliinne ilmoittamaan, että huoneenne on vapaa ja että tavaranne on lähetettävä tänne. Sitten menen sanomaan hyvästit neiti Mesureux'lle.

Feodor ei voinut olla kysymättä:

— Mutta mihin te asetutte asumaan?

— Siitä puhun Natashan kanssa. Hätätilassa saan tyytyä teidän huoneenne sohvaan. Näkemiin, ja karkoittakaa kaikki huolet.

Helenaa seuraava Feodorin katse oli kuin kiitollisen koiran, joka on ainaiseksi luopunut ymmärtämisen toivosta.

Natalia Borissovna oli onnellinen nähdessään Helenan kasvoista jälleen kuvastuvan entisen tarmon, jonka hän luuli ainaiseksi murtuneen. Mutta kuultuaan, millaiseen taloudelliseen asemaan Helena oli kevytmielisesti saattanut itsensä, hän kalpeni hiukan.

— Olet varmaan menetellyt oikein, rakkaani, sanoi hän arasti. Mutta täällä esitetään lasku joka lauantai ja pidetään hyvin tarkkaa lukua siitä, että se suoritetaan heti.

Hän ei lisännyt, että Feodor oli vain hänen vastuullaan otettu sairaalaan ilman suosituksia. Mutta Helena arvasi sen nähdessään sisarensa kauhistuneen ilmeen.

— Älä ole levoton, rakkaani, meillä on vielä aikaa viisi päivää.

Natalia Borissovna pudisti päätään ja virkkoi surullisesti hymyillen:

— Sinulla on dshigitin uskallus.

Hän ei tarkoittanut sanojaan vähääkään ivallisiksi, mutta Helena, jonka herkkätunteisuus oli äärimmilleen kiihoittunut, ei voinut unohtaa noita sanoja.

— Saammehan nähdä, hän vastasi, äänessään huonosti salattu uhma.

Aluksi näyttivätkin tapahtumat todistavan hänen olleen oikeassa. Iltapäivällä tuli kaksi kasakkaa tervehtimään Feodoria. He toivat mukanaan sen summan, jonka hän olisi terveenä ollessaan saanut kaikista Parisin-näytännöstä, ja sen lisäksi tovereiden toimittaman keräyksen tuottaman erän. Feodor luovutti rahat Helenalle laskematta niiden määrää.

Ne riittivät leikkauksen ja viidentoista päivän sairaalahoidon maksuksi. Mutta ruhtinas vaati, että tytön piti saada yhtä hyvä huone kuin hänen omansa.

— Muutoin lähden täältä heti, hän uhkasi.

Hänen päätöksensä oli niin luja, että Helenan täytyi taipua. Kun ensi viikon lasku oli maksettu, ei rahoista ollut mitään tähteenä.

Helena yksin tiesi tämän, sillä Feodor ei kyennyt tekemään edes alkeellisimpia laskelmia, eikä Natalia taas ollut selvillä Feodorin saaman summan suuruudesta.

Nyt alkoi Helenan taistelu olemassaolosta, ainoa todellinen, työttömän taistelu. Hän oli jo luullut tunteneensa kurjuuden, koska hänen oli täytynyt istua aamusta iltaan naurettavan kehnosti maksetun työn yli kumartuneena. Mutta nyt hän ymmärsi, että se oli ollut siunaus. Nyt hänen edessään ammotti tyhjyys.

Hän tunsi Parisissa vain harvoja ihmisiä, nekin venäläisiä ja yhtä köyhiä kuin hän itsekin. Erään vanhan rouvan, joka palveli jossakin pankissa puhelimenhoitajana, autonkuljettajia, kuten Shuvalovin, konekirjoittajattaria, teeravintoloiden tarjoilijattaria. Avun pyytäminen heiltä olisi ollut turhaa. Kuitenkin hän, ujoutensa voittaen, teki sen, ja hänen onnistui kaiken kaikkiaan saada kokoon sata frangia. Ja lauantai lähestyi ja sen mukana lasku, jonka hän tiesi päättyvän huimaavaan summaan.

Koeteltuaan kaikkia tapoja, joita suinkin ajatella saattoi, ja koettuaan joka taholla pettymyksen päätti, hän perjantai-iltana toteuttaa suunnitelman, jota hän oli hautonut jo jonkin aikaa, mutta aina hyljännyt. Vähän ennen puoliyötä hän lähti Samovariin.

Hän pyysi saada puhutella viulunsoittaja Samuel Jakovlevitshiä. Orkesteri oli juuri aloittanut soittaa erästä romanssia, ja Helena sai odottaa varsin kauan. Hän jäi seisomaan oven edustalle, liikekilpien alinomaan vaihtuvien värien alle, maalattujen, torailevien naisten töytäiltäväksi.

Vihdoin tuli soittoniekka.

— Mitä, tekö, Helena Borissovna? hän huudahti. Tulkaa toki sisään.

— Kiitos, en tule nyt niinkuin viime kerralla. Minun on puhuttava kanssanne liikeasioista.

Mies katseli Helenaa silmänräpäyksen ajan hämmästyneenä. Mutta nähtyään, että tyttö oli hyvin vakavissaan, hän ehdotti:

— Jos niin on, niin tulkaa mukaani tähän pieneen kahvilaan. Siellä ei ole vielä paljon väkeä.

Muutamia autonajajia istui tarjoilupöydän ääressä teetä juoden. He eivät lainkaan ihmetelleet nähdessään smokingpukuisen hatuttoman miehen tulevan sisään perin kalpean naisen seurassa. Molemmat istuutuivat, ja ennenkuin viuluniekka oli ennättänyt mitään kysyäkään, sanoi Helena hänelle:

— Minun täytyy ehdottomasti saada työtä, Samuel Jakovlevitsh. Te olette kuullut minun laulavan. Luuletteko minun voivan saada paikan täältä? (Epämääräisellä päänliikkeellä hän osoitti yöravintoloiden loistavia valoja.)

Samuel Jakovlevitsh kohenteli useita kertoja silmälasejaan huolestuneen näköisenä ja tarttui sitten niin sydämellisesti Helenan käsiin, ettei hänelle juolahtanut mieleenkään vetää niitä pois.

— Helena Borissovna, Helena Borissovna, sanoi viuluniekka, minä tekisin hyväksenne mitä tahansa. Te olitte täysihoitolamme kukka. Mutta minä rukoilen, alkaa pyytäkö minulta tätä.

Hänen kauniit, lempeät silmänsä, jotka näyttivät aina katsovan kaukaisuuteen, tuijottivat Helenaa.

— Te ette tiedä, mitä tahdotte, jatkoi hän odotettuaan turhaan vastausta. Jos olette pulassa, niin kääntykää palvelijattarien paikanvälitystoimiston puoleen, mutta älkää koettako meidän ammattiamme. Uskokaa minua.

Hänen veljellinen, läpitunkeva äänensä herätti Helenan sielussa epämääräistä tuskaa. Helena oli jo valmis noudattamaan hänen neuvoaan, mutta äkkiä hän ajatteli huomispäivää, laskua, Natalia Borissovnan vastuuta ja noita sanoja "dshigitin uskallus". Ei, nyt oli mahdotonta peräytyä.

— Samuel Jakovlevitsh, jos te kiellätte minulta apunne, sanoi hän, niin käännyn ruhtinas Ritzinin puoleen. Häntä minä tuskin tunnen, hän on minusta vastenmielinen; mutta vallan varmaan tekisin sen.

Soittoniekan pää painui alas. Kun hän sen jälleen kohotti, oli hänen katseessaan rajatonta sääliä.

— Menkäämme johtajan puheille, sanoi hän nousten.

He menivät läpi Samovarin salin ja astuivat eräänlaiseen ikkunattomaan komeroon, joka oli tupaten täynnä konttorikirjoja. Sen ilma oli parfymoitujen savukkeiden tuoksusta äitelä. Mies, joka tupakoi, istui selin oveen, niin että Helena näki ensin vain jättiläismäisen niskan ja siinä kaksi mahtavaa ihrapoimua.

— Terhan, sanoi Samuel Jakovlevitsh, tässä tuon jonkun, joka haluaa paikkaa kuorossanne.

Mies laski edelleen numerosaraketta lyijykynällä, jota hän pureskeli, ja kääntyi sitten hitaasti soittoniekkaan päin. Hänellä oli pöhöttyneet itämaalaiskasvot, ja hänen toisesta korvastaan puuttui puolet. Sanaakaan sanomatta hän suuntasi sametinpehmeän ja raskaan katseensa Helenaan.

Tämä punastui kuin loukattuna. Hän tunsi noiden liukkaiden silmien arvioivan, punnitsevan, tarkastelevan häntä kuin markkinatavaraa.

— Tällä nuorella tytöllä on hyvin kaunis ääni, sanoi Samuel
Jakovlevitsh ilman innostusta.

Terhanin paksuilla huulilla häivähti tuskin huomattava, välinpitämätön hymy; hän jatkoi tarkasteluaan.

— Hänet voidaan ottaa, sanoi hän vihdoin ontuvalla venäjänkielellä. (Tuntui siltä, kuin hän puhuisi kaikkia kieliä, mutta kaikkia yhtä huonosti.) Tuo kasvotyyppi miellyttää.

Sitten hän kääntyi suoraan Helenan puoleen.

— Vain eräs seikka, pienokainen. Te rupeatte käyttämään ihomaalia, eikö niin? Mitä hiuksiin tulee, riippuu vieraistamme, saatteko pitää ne pitkinä. Ja nyt palkkanne: kaksikymmentä frangia; tehän olette vasta aloittelija! Ja pulloista viisi prosenttia.

— Pulloista? kuiskasi Helena; hämmästys miltei salpasi hänen hengitystään.

— Samppanjapulloista, joita saatte vieraamme tilaamaan. Se tekee kymmenen frangia. Kas niin. Pidämmekö sovittuna? Te aloitatte kolmen päivän päästä, niin että ennätämme teettää teille mustalaispuvun.

Ja taas oli Helenan edessä vain poimukas, pullea niska. Kun Helena ei liikahtanut, kuiskasi Samuel Jakovlevitsh:

— Tulkaa, Helena Borissovna.

— Ei, sanoi tyttö hyvin kuuluvalla äänellä. Minun täytyy heti saada rahaa, muuten tämä kaikki on aivan turhaa.

Terhan oli kääntynyt tuolillaan.

— Paljonko?

— Tuhatviisisataa frangia.

Terhan katseli vielä kerran Helenan piirteitä tyttökauppiaan tavalla. Todella kauniit kasvot; ennen kaikkea, tyypillisesti venäläiset piirteet — siis juuri sitä, mitä hänen vieraansa halusivat.

— Tuhatviisisataa frangia?… kertasi Terhan hitaasti. Odottakaahan, minun täytyy laskea: se on kuukauden palkka ja sen lisäksi yhdeksänsataa. Se tekee kolme pulloa päivää kohti — jos hyvitätte kuukaudessa koko ennakon.

Njaa, sen arvoinen te kyllä olette. Vain nimenne pikku kontrahtiin, ja minä annan teille rahat.

Hän ojensi Helenalle kolmen kuukauden sopimuksen. Helena luki sen tarkkaavasti ja hyväksyi.

— Tarkoitan, sanoi Terhan rahat antaessaan, teidän parastanne. Paljon punaa huulillenne, paljon mustaa silmiin eikä poskille mitään. Ja onneksi olkoon.

Samuel Jakovlevitsh saattoi Helenaa ovelle asti. Siellä hän sanoi hiljaa.

— Älkää olko huolissanne puvusta. Voin hankkia sen teille ilmaiseksi.

Kun tyttö käänsi kasvonsa poispäin salatakseen kyynelensä, jatkoi viuluniekka:

— Suokaa anteeksi, Helena Borissovna, että annan teille vielä erään neuvon. Tiedän, ettei asia kuulu minulle, mutta sanon teille silti, jotta ette jonakin päivänä katuisi liian katkerasti: käykää katsomassa Vassiaa. Hänen laitansa ei ole ensinkään hyvin.

VIII.

Kun Shuvalov palasi keittiöstä, jonne hän oli mennyt katsomaan Feodorille jotakin syötävää, ja tapasi huoneensa tyhjänä, ei hän ihmetellyt kovinkaan suuresti. Hän arveli, että alkoholin ja valvonnan hermostuttama ruhtinas ei ollut malttanut odottaa hänen paluutaan, vaan äkillistä päähänpistoaan noudattaen lähtenyt harhailemaan jonnekin muualle.

Shuvalov söi aamiaista filosofisen tyynesti, veti verhot ikkunan eteen ja nukkui. Koska hän oli sangen säntillinen mies, hän nousi jalkeille samaan aikaan kuin muulloinkin, aamun sarastaessa, pukeutui huolellisesti ja lähti totutulle kävelyretkelleen bulevardeille.

Palatessaan täysihoitohan hän tapasi Aleksei Dmitritshin ja Vassian, jotka olivat juuri aloittaneet ateriansa. Shuvalov istuutui heidän pöytäänsä ja kysyi:

— Entä Helena Borissovna? Ettekö tänään odotakaan häntä?

— Emme, sanoi Aleksei Dmitritsh nopeasti ja niin luonnollisella äänellä kuin suinkin. En usko hänen ennättävän palata aterialle.

Shuvalov ei kiinnittänyt tähän vastaukseen erityistä huomiota; hän alkoi keskustella vanhan sanomalehtimiehen kanssa tavalliseen tapaansa. He eivät olleet samaa mieltä mistään asiasta. Aleksei Dmitritsh oli vanhan hallitusmuodon kannalla, mutta lääkäri sitävastoin syytti keisaria ja hovia kaikista mullistuksista, jotka vuoden 1917 jälkeen olivat järkyttäneet Venäjää.

Kumpikaan ei koskaan selviytynyt keskustelusta voittajana, molemmat kun olivat varsin oppineita miehiä ja yhtä taitavia väitteilijöitä. Todistelun tulisuus, loppumattomat poikkeamiset aiheesta, joihin heidän henkensä rikkaus heidät houkutteli, — se vei heidät niin kauas Mesureux'n täysihoitolasta ja heidän koneellisista tehtävistään, että he rakastivat näitä väittelyjään enemmän kuin mitään muuta.

Mutta sinä iltana esitteli vanha sanomalehtimies aatteitaan ja muistojaan ilmeisen haluttomasti. Hän piti kaiken aikaa silmällä Vassiaa koettaen kuitenkin tehdä sen nuorukaisen huomaamatta. Hänen vastauksensa jäivät sentähden laimeiksi. Keskustelu lamaantui ja lakkasi huvittamasta Shuvaloviakin. Lopulta tämä ei voinut olla huudahtamatta:

— Tänään te ette ole vähääkään mielenkiintoinen, Aleksei Dmitritsh.
Ette ollenkaan kaltaisenne.

Vanhus käännähti aivankuin paljastetuksi joutuneena, mutta ei kuitenkaan kyllin nopeasti; Shuvalov huomasi levottoman katseen, jonka hän oli luonut poikaansa. Silloin vasta pani lääkäri merkille, ettei Vassia syönyt mitään ja että hermostunut nytkähtely kouristi hänen otsaansa.

— Mutta teillähän ei ole tänään ensinkään ruokahalua, sanoi Shuvalov, ettekä näytä juuri hyvinvoivalta. Ettehän vain aikone lopettaa toipumistanne, josta minä olin jo niin ylpeä, vaikk'ei se ollutkaan minun ansiotani? Mikä teitä vaivaa?

Kun nuori mies punastui hiukan, jatkoi Shuvalov nauraen:

— Ahaa, minä ymmärrän. Jumalani, miten vaatelias te olette jo ennen avioliittoa!

— Ei, ei, älkää uskoko sitä, minä pyydän, tohtori, vastasi Vassia kiihkeästi? Kukaan muu ei kunnioita toisen vapautta enemmän kuin minä. Mutta Helena on ollut poissa koko päivän, ja minusta tuntuu… minusta tuntuu…

— Lapsellista! keskeytti Shuvalov. Hänellä on varmaan ollut jotakin tärkeää toimitettavaa eikä hän tahtonut ennen lähtöään häiritä teitä eikä Aleksei Dmitritshiä. Hän tiesi, että isänne menee myöhään levolle.

— Niin, sehän on luonnollista, vahvisti vanha sanomalehtimies. Sen minä sanoin sinulle heti, poikaseni. Ashkeliani on noutanut hänet.

— Mitä? huudahti Shuvalov. Kenen te sanoitte hänet noutaneen?

— Ruhtinaan, vastasi Aleksei Dmitritsh tohtorin hämmästyksestä kummissaan.

— Milloin?

— Hyvin varhain, sanoi minulle neiti Mesureux.

— Se ei ole mahdollista… tai sitten…

Shuvalov vaikeni äkkiä, sillä hän oli kohdannut Vassian laajentuneiden, liian loistavien silmien katseen. Hän jatkoi kerkeästi:

— Minun piti vain sanoa, että on uskomatonta, miten paljon Feodor jaksaa, siinä kaikki. Te, Aleksei Dmitritsh, siis väitätte, että Stolypin…

Hän ei voinut jatkaa. Vassian vapiseva käsi kosketti hänen käsivarttaan.

— Te tiedätte jotakin, tohtori, kuiskasi nuorukainen.

— Mitä ihmettä minä tietäisin?

Vassia liikahti kärsimättömästi ja sanoi käskevällä äänellä:

— Pyydän teitä kunnian miehenä kertomaan minulle sen, minkä tiedätte.

— Mistä hitosta tuo miehekkyys? ajatteli Shuvalov Vassian hentoja kasvoja katsellen.

Mutta hänen täytyi vastata. Hän teki sen niin varovaisesti kuin suinkin saattoi, kertoi yöstä, jonka hän oli viettänyt Feodorin seurassa, heidän tulostaan täysihoitolaan ja ruhtinaan katoamisesta. Mutta hän ei maininnut mitään katseesta, jonka ruhtinas oli luonut Helenan ikkunaan.

— Luultavasti hän meni johonkin läheiseen kahvilaan, jatkoi Shuvalov, ja tuli sitten tapaamaan minua. Mutta kun minä nukuin, meni hän tietenkin tervehtimään Helenaa, joka on aina aikaisin jalkeilla; sitten he poistuivat yhdessä. Siinä kaikki.

— Neiti Mesureux, vaivaisin teitä silmänräpäyksen, sanoi Vassia vastaamatta tohtorille.

Ja kun vanha neiti oli tullut heidän pöytänsä ääreen, kysyi poika:

— Oletteko nähnyt tänään ruhtinasta.

— Olen kyllä, vastasi neiti Mesureux kummastuneena.

Hän tuli kuutta käydessä herran seurassa (hän nyökäytti Shuvaloviin päin) ja lähti ennen yhdeksää neiti Helenan kanssa.

— Ettekä sillävälin nähnyt hänen menevän ulos?

— Näin, mutta vain kolmeksi minuutiksi. Hän kävi ostamassa jotakin syötävää. Helenan huoneesta löysin koko joukon herkkuja. He söivät varmaan yhdessä aamiaista. Te olette kaikki vallan hassuja tänään.

Hän meni menojaan. Oltiin kauan ääneti. Aleksei Dmitritsh katsoi
Shuvaloviin rukoilevasti.

— Te olette todella typerä, Vassia, noine kyselyinenne, huudahti tohtori. Mitä tuo kaikki on todistavinaan?

— Kas, siinä se, jotakin täytyy todistaa, sanoi nuori mies tuskaisella äänellä.

Voimanpurkaus oli tyystin näännyttänyt Vassian. Hän oli lyyhistynyt kokoon kasvot velttoina, ikäänkuin runneltuina; hän ei piitannut sydämensä epäsäännöllisistä lyönneistäkään, tuosta vahingoittuneen koneiston jyskytyksestä, jota hänen ei ollut tarvinnut kuulla enää viikkokausiin.

Shuvalov ja Aleksei Dmitritsh koettivat selittää hänelle, että Feodor ja Helena olivat tunteneet toisensa kauan, että elämä samassa täysihoitolassa oli lähentänyt heitä toisiinsa, että kaikki tänä aamuna tapahtunut oli vallan luonnollista tovereiden kesken, mutta Vassia ei kuunnellut heitä. Hän oli aina lapsuudestaan saakka niin tottunut olemaan onneton, ettei hänellä ollut sitä itsepintaisen toivon kilpeä, joka suojelee useimpia muita ihmisiä tuskan rynnäköiltä.

Lopulta hän nousi ja virkkoi isäänsä tai Shuvaloviin katsomatta :

— Helenan ei olisi pitänyt… ei olisi pitänyt. Minä en ole koskaan pyytänyt häneltä mitään. Miksi siis tämä kihlaus? Miksi?

Ja kun hänen huulensa alkoivat lapsellisesti vavahdella, hän poistui.

Huomenna te ymmärrätte, miten tuhmaa tämä kaikki oli, huusi Shuvalov hänen jälkeensä.

Seuraavana päivänä Vassia kuuli neiti Mesureux'lta, että Helena oli käynyt maksamassa laskunsa ja että hänen huoneensa oli nyt vapaana.

— Minä tiesin sen kyllä, sanoi nuorukainen pudistaen päätään vanhuksen tavoin.

Siitä saakka olivat Aleksei Dmitritshin päivät raskaita kuin kivenjärkäleet. Tuo vanha painajainen, jonka Helena oli joksikin aikaa karkottanut pakosalle, palasi taas. Vassia ei enää noussut vuoteeltaan, ja hänen voimansa riutuivat silminnähtävästi hetki hetkeltä. Mutta tällä kertaa tuli vielä lisäksi jotakin kauheampaa, jota vastaan taistelemaan Aleksei Dmitritsh oli voimaton ja joka oli viedä häneltä järjen: pojan synkkä ilo nopeasti lähestyi lähestyvän lopun johdosta.

Aikaisemmin oli Vassia pahimpienkin sydänkohtausten aikana kaikin voimin koettanut salata tuskansa. Hänen kasvoillaan kuvastui aina hellyys isää kohtaan ja halu elää. Nyt näytti siltä, kuin hän olisi tullut tunnottomaksi niin rakkaudelleen kuin kärsimyksilleenkin.

Hän ei enää edes lukenut. Hän näytti vain — katse sisäänpäin kääntyneenä ja päivä päivältä kalpenevat huulet yhteenpuristuneina — alinomaa tarkkailevan sitä tuhoa, mitä tauti hänen ruumissaan teki.

Kevät teki illat pitemmiksi ja kiihoittavammiksi.

— Tehdäänpä nyt pieni yritys, pyysi Aleksei Dmitritsh joskus. Pukeudu, käväistään puistossa asti. Sehän on niin lähellä, ja sinä voit nojata minuun. Olen varma siitä, että virkistyt kohta, kun tulet hiukan ulos.

Tämän alati turhan pyynnön viimeiset sanat olivat vain verukkeita. Uuden iskun nujertamana oli Aleksei Dmitritsh käynyt lapsellisen taikauskoiseksi. Hänen aivonsa, vielä muutamia päiviä sitten selkeät ja varmat, olivat menettäneet arvostelukykynsä. Kaikessa hän näki enteitä. Ja varsinkin erästä asiaa hän seurasi pelokkaalla toivolla.

Heidän ikkunansa oli siihen pieneen, neliskulmaiseen hiekkakenttään päin, jota neiti Mesureux nimitti puutarhakseen. Siinä kasvoi puu, joka entisaikaan, ennenkuin joutui rakennusten piirittämäksi, oli varmaan ollut hyvin elinvoimainen. Mutta sitten, kun korkeita taloja kohosi sen ympärille, kun tiili- ja sementtimuurit asettuivat ilman ja valon tielle, puu alkoi vähitellen kuihtua. Ja Aleksei Dmitritsh oli ajatellut itsekseen, että jos sen kuolleihin oksiin, joiden ylimmät haarautumat kohosivat hentoina ja kuihtuneina aina hänen ikkunaansa saakka, puhkeisi pieninkin lehti, pieninkin nuppu, niin Vassia pelastuisi. Ja joka aamu kurkottui Aleksei Dmitritsh katselemaan Mesureux'n täysihoitolan mehutonta puuta sydämessään aina sama harras rukous epämääräiselle mutta kenties armahtavalle jumalalle.

Mutta kuinka kevät säteilikin ympäristössä, neiti Mesureux'n vanhaan taloon sen elvyttävä mahti ei yltänyt; puutarha pysyi pimeän kaivon kaltaisena, eikä puun oksiin, joiden Aleksei Dmitritsh uskoi voivan ennustaa, ilmestynyt minkäänlaista elämän merkkiä.

Niin kului viikko. Vassia heikkeni heikkenemistään. Shuvalov, jonka apuun turvauduttiin tuon tuostakin, tyytyi lausumaan epämääräisiä rohkaisuja. Ei hän eikä kukaan muukaan olisi voinut tehdä mitään tuon elimistön hyväksi, joka oli jäänyt lapsuuden aikana aliravituksi ja jonka veren liiallinen kärsimys oli heikentänyt. Ei todella kukaan, nyt ei edes se nainen, jonka nuoret, julmat kädet ensin olivat tehneet ihmeen ja sitten sen tuhonneet.

Shuvalovin mielestä oli ratkaisu jo niin peruuttamaton, ettei Vassia enää lääketieteellisessä mielessä herättänyt hänen harrastustaan.

Aleksei Dmitritsh oli kyllin selvänäköinen ymmärtääkseen sen. Ja ettei hänen olisi tarvinnut yhä uudestaan lukea julmaa totuutta Shuvalovin silmistä, hän vältti neuvottelua lääkärin kanssa. Lehdessä suostuttiin siihen, ettei hänen tarvinnut toistaiseksi tulla toimitukseen, vaan hän sai kirjoittaa artikkelinsa kotona. Ja niin hän pysytteli sisällä Vassian luona.

Tuli äänettömiä tunteja, sillä sairas kieltäytyi itsepintaisesti puhumasta. Pitkiä, mykkiä tunteja, jotka Aleksei Dmitritsh vietti sairasta kädestä pidellen, katse elottomana. Tuon tuostakin hän nousi; hänelle tuli vastustamaton halu mennä ikkunan luo. Hän loi katseen puuhun, palasi ja istuutui Vassian vuoteen viereen. Siinä hän viipyi, kunnes hänen oli aika ryhtyä työhön.

Tämän ajan Aleksei Dmitritsh tunsi vaistomaisesti, kellon tarkkuudella, yksinpä silloinkin, kun hän oli hämärien unelmiensa valtaan vaipuneena. Hänellä ei ollut suotta takanaan neljääkymmentä sanomalehtimiesvuotta. Kenties onkin vain vanhoilla näyttelijöillä ja vanhoilla sotilailla yhtä uskonnollinen ja mekaaninen käsitys ammatistaan kuin niillä miehillä, jotka ovat tottuneet valmistamaan lehtensä määräminuuteiksi, puristettuaan tämän maailman melskeen muutamiksi palstoiksi. Ja kun Aleksei Dmitritshiä kutsui se veretön ja kituvakasvuinen emigranttilehti, joka kuitenkin oli hänen lehtensä, päästi hän irti Vassian sormet, istuutui repaleiselle sohvalleen, asetti mustepullon ja paperia tuolille sohvan viereen (huone oli niin pieni, ettei siihen mahtunut pöytää) ja alkoi kyyryisenä kirjoittaa.

Mutta aiheet, joita muinoin Venäjällä tuli tulvimalla ja nopeasti kohta kun kynä vain kosketti paperia, oli nyt työläästi ammennettava vähävetisestä lähteestä, joka toisinaan uhkasi tyyten ehtyä. Jo jonkin aikaa oli Aleksei Dmitritsh tämän vaikeuden voittaakseen turvautunut viiniin. Tavallisesti oli pari lasia riittänyt. Mutta sitten kävi niin, että kohta, kun hän kumartui papereittensa yli, tuli hänen mieleensä vastustamattomasti puu, joka ei milloinkaan alkanut viheriöidä. Ja tämän ajatuksen karkoittaakseen hänen täytyi kaksinkertaistaa jopa kolminkertaistaa annoksensa, ja pian hän tarvitsi kokonaisen pullon saattaakseen uupuneet aivonsa työskentelemään.

Ensimmäisinä päivinä vanha sanomalehtimies ei uskaltanut juoda Vassian nähden. Hän meni nopeasti alas keittiöön ja pyysi määrän, minkä tarvitsi. Mutta viinin elvyttävä vaikutus ei kestänyt kauan, ja Aleksei Dmitritsh tunsi usein kesken artikkelin kirjoittamisen, miten hänen päänsä kävi kauhistuttavan tyhjäksi. Silloin hänen täytyi uudestaan juosta keittiöön ja pyytää ihmettelevältä palvelustytöltä lasi toisensa perästä. Vihdoin hän vei pullon mukanaan päällystakkinsa suojassa ja kätki sen sohvansa alle kuin varas. Ja kun hänelle tuli tarve juoda, hän veti pullon salavihkaa esiin ja kyykistyi miltei lattiaan saakka, niin että Vassia ei näkisi häntä, ja vei pullon huulilleen.

Huomasiko poika hänen lapsellista sotajuontaan? Näkikö hän, että tylsä, surkea humala hunnutti hänen isänsä silmät kostealla kiillolla aina samoina päivän tunteina? Kukaan ei olisi voinut sanoa, paniko Vassia tämän merkille. Mutta eräänä iltana, kun toukokuun tuuli koski liian kipeästi Aleksei Dmitritshin rintaan, hän pyysi arasti: "Sano minulle jotakin, poikani, en voi kestää enää äänettömyyttä", vastasi poika vain: "Sinullahan on vielä onnesi, isä. Jos minä voisin juoda, niin olisi helpompaa…"

Samana lauantaina, jona Helena oli voinut Samovarin omistajan ennakkona antamilla rahoilla maksaa Feodorin laskun, joi Aleksei Dmitritsh tavallista enemmän. Ja työnsä päätettyään hän — sen sijaan että olisi tapansa mukaan istuutunut Vassian vuoteen viereen — meni ikkunan ääreen. Jokin sisäinen ääni sanoi hänelle, että hän juuri sinä päivänä näkisi kuihtuneen puun alkavan jälleen viheriöidä, eikä hän tahtonut jättää katsomatta ensimmäisten silmujen puhkeamista.

Siinä hän oli jo seisonut aivan hievahtamatta kokonaisen lunnin, kun ovelle koputettiin. Vallan varmana siitä, että koputtaja saattoi olla vain neiti Mesureux, ei Aleksei Dmitritsh vastannut koputukseen eikä kääntänyt katsettaan ikkunasta kuullessaan naisen askeleiden lähestyvän. Mutta äkkiä lävisti hänen sydämensä Vassian huuto. Kauhun ja hulluuden huuto.

— Isä, isä, huusi nuori mies. Se on hän.

Aleksei Dmitritsh oli kuin eläimen harppauksella asettunut poikansa ja Helenan väliin. Tyttö oli peräytynyt ovelle saakka ja tuijotti molempia miehiä aivan jäykistyneenä, aivan kalpeana. Isä ja poika olivat tarttuneet toistensa käsiin, ja tästä vapisevasta ryhmästä uhosi niin syvä ja vihamielinen tuska, ettei Helena edes yrittänyt ryhtyä taistelemaan sitä vastaan. Hänen huulensa liikkuivat, mutta eivät voineet päästää ilmoille äännähdystäkään.

— Hänen täytyy mennä pois, hänen täytyy mennä pois, huusi Vassia. Hän tekee taas minulle pahaa. Hänellä ei ollut oikeutta…

Sitten hänen hengityksensä salpautui, ja hän vaikeni. Aleksei Dmitritsh päästi hänen kätensä ja lähestyi nuorta naista.

— Kuuletteko! sanoi hän käheästi.

Hän työnsi Helenan käytävään, lukitsi oven ja asettui taas ikkunan ääreen.

Kun neiti Mesureux näki ohikulkevan Helenan kasvot, mumisi hän itsekseen:

— Herra siunatkoon! Pojan loppu tuli.

Hän nojautui jotakin huonekalua vastaan, että ei olisi kaatunut. Hän oli tosin monet kerrat nähnyt mustaloimisten hevosten pysähtyvän ovensa edustalle, mutta ei vielä koskaan viedäkseen pois niin nuoren taakan. Neiti Mesureux ei erehtynyt paljon: muutamia tunteja myöhemmin Vassia kuoli.

Samana päivänä ilmoitti Helena Feodorille, että sairaalalasku oli kokonaan suoritettu ja etteivät he enää tulisi näkemään toisiaan.

— Siihen minulla ei ole mitään sanottavaa, vastasi ruhtinas. Mutta tietäkää, että kaikki rahat, mitä milloinkaan ansaitsen, että nämä käsivarret kuuluvat teille. Jo koko elämäni ajan.

Helena ei edes kuunnellut häntä. Ja hän lähti sairaalasta ilmoittamatta siitä Natalia Borissovnalle. Milloinkaan hän ei ollut tuntenut olevansa niin kauhistavan vapaa. Feodor oli vapauttanut hänet Vassiasta. Nyt vapautti Vassia hänet Feodorista. Ei enää mitään sidettä, ei mitään velvollisuuksia ketään kohtaan, ei häntä itseäänkään. Helena oli kypsynyt Terhania varten, Pigalia varten.

TOINEN OSA

PIGAL.

I.

Ne jotka vuosina 1924—1925 toimettomuudesta, huikentelevaisuudesta, surusta tai pelkästään yöelämän halusta maleksivat Montmartre'in valojen keinotekoisen päivän alla, ne, jotka rakastivat tuota ainoanlaatuista aluetta, minkä muodostivat kadut Pigalle, Fontaine ja Douai juopuneine amerikkalaisineen, saxofoninsoittaja-neekereineen, tangontanssija-argentiinalaisineen, hiukan julkeine tyttöineen, smokingpukuisine naistenpyydystäjineen, kukkaismyyjättärineen, autonohjaajineen ja kerjäläisineen, tuota seutua, joka tuoksui bensiinille, hajuvesille, ihomaalille ja hiukan myöskin huumausaineille, ne, jotka nautinnokseen katselivat Place Pigalle'ilta liikekilpien tulikarkeloa, lumoavaa ja petollista kuin syntinen ilo, ne, jotka liittyivät noiden omituisten ihmisten laumaan, jotka aloittivat työnsä vasta silloin, kun kaikki muut menivät levolle, ja jotka menivät levolle silloin, kun kaikki muut nousivat päivän toimiin, tuohon hysteeriseen, perverssiin ja lapselliseen laumaan, joka oli ihmiskunnan ulkopuolella, huvitusten välineenä, — ne muistavat varmaan, että tässä myrkyllisessä vyöhykkeessä oli muutamien neliömetrien alalle ahtautunut luonnottoman suuri joukko venäläisiä yöravintoloita.

Nämä ravintolat sikisivät ja kasvoivat kuin myrkylliset sienet. Niitä oli suuria ja pieniä, kaikenlaatuisia: kolmikerroksisista huvittelun temppeleistä pikku komeroihin, joihin mahtui puoli tusinaa pöytiä. Oli sellaisia, joiden sinertävässä kirkkovalaistuksessa juotiin juhlallisesti ja äänettöminä raskaista hopeamaljoista, jo Katariina Suuren aikana juomaseuroissa kiertäneistä, ja toisia, jotka täytti soiton, laulun ja rajun tanssin lakkaamaton melu. Toisten seiniä verhosivat itämaiset matot, toisten seinät olivat maalatut räikein värein tai ruumiinvihreällä.

Joka askeleella törmäsi kasakoihin, jotka oli pantu vahdeiksi näiden ravintoloiden ovien edustalle. Toiset, laulajat ja tanssijat, kulkivat väliajoilla paljain päin baareihin ja kahviloihin. He istuutuivat kuparinruskeiden, samettisiin tai silkkisiin ihokkaihin pukeutuneiden miesten joukkoon. Valkohipiäiset, kiiluvasilmäiset, kirjavien helyjen koristamat naiset nauroivat tai itkivät määrättömästi. Täysiveriset prinssit joivat veljellisessä sovussa entisten hevosvarkaiden kanssa.

Siellä oli ihmisiä, jotka olivat eläneet koko elämänsä lyhentääkseen toisten, maksavien ihmisten öitä, todellisia huvitusten välikappaleita, syntyneitä laulamaan ja miellyttämään niinkuin viulut, joita he soittivat korvakuulon mukaan. He olivat Moskovan suurten ravintoloiden ja Pietarin saarten mustalaisia, jotka pakolaistulva oli tuonut mukanaan Parisiin saakka. Muutamat heistä olivat soittaneet keisarille, suuriruhtinaille, Rasputinille. Heidän viulunjoustensa alle oli heitetty omaisuuksia. Montmartre'illa heille maksettiin niukemmin, mutta he tarvitsivatkin hilpeinä pysyäkseen ainoastaan työtä ja juotavaa.

Mutta oli myöskin toisia, jotka kulkivat yhtä kuluneissa vaatteissa ja kantoivat samoin kainalossaan viulu- tai kitaralaatikkoa, mutta joiden rotupuhtailla kasvoilla kuvastui epätoivo, yhtä samea kuin heidän silmiensä tyhjyys.

Näin toivat nämä nälkiintyneet ja valepukuiset — ihmiset — kaartinupseerit, opettajat, hienoston naiset, prostituoidut, amatööritaiteilijat, kuuluisat mustalaiset —, milloin intohimoisesti ja koko, sielullaan, milloin kehnosti teeskennellen yöravintoloiden hälinästä, valosta ja samppanjasta tylsistyneille pareille aavistuksen siitä barbaarisesta, epätoivoisesta ja monesti ylevästä hengestä, minkä rajaton ja muodoton Venäjä lauluineen ja tansseineen on kätkenyt kurjimpienkin lastensa sydämeen.

Kaikki he muodostivat kummallisen heimon, jonka jokaisella jäsenellä oli ollut oma salaperäinen tai järkyttävä historiansa, heimon, jonka kaikki jäsenet tunsivat toisensa ja kadehtivat toisiaan, heimon, jota piti koossa yhteinen pelko ja yhteinen työ. Kaikkien toimeentulo riippui juotujen samppanjapullojen määrästä, ja kaikki poistuivat noista ravintoloista vasta silloin, kun kyllin nukkuneet ihmiset kiiruhtivat luonnollisiin toimiinsa.

Ja tämä heimo, jolla ei ollut isänmaata eikä kotipaikkaa, tunsi vain tuon ahtaan piirin, syrjäisintä kauppalaa pienemmän, vankilaa eristyneemmän, jokailtaista keinotekoista orgiaa varten valaistujen katujen rajoittaman piirin, joka käsitti yksinomaan yöravintoloita ja kevytmielisen rakkauden tyyssijoiksi aiottuja hotelleja.

Edellisissä venäläiset tekivät työtä ja jälkimmäisissä nukkuivat. Unestaan he heräsivät ainoastaan laulaakseen, kiihdyttääkseen toiset juomaan ja itse juodakseen. Ja laulamasta ja juomasta he herkesivät ainoastaan hoippuakseen takaisin nukkumaan. Ja tämän eristyneen korttelin, jonne heidän maalaisensa olivat asettuneet ruokalanpitäjiksi, hotellinisänniksi, vieläpä partureiksikin, jossa heidän ei viikkokausiin tarvinnut käyttää ainoatakaan ranskalaista sanaa, jossa he elivät niin ammattinsa ja uupumuksensa liekaan sitomina, etteivät monet heistä tietäneet mitään Riemukaaresta eikä Boulogne'in metsästä — tämän korttelin he olivat — sitä hallitsevan paikan mukaan — nimittäneet Pigaliksi.

Pigal, eristynyt maailmankolkka, kadotettujen, tuuliajolle joutuneiden sielujen turvaton satama, julma ja rauhaton pakopaikka, armelias vain niille, joille alkoholi antaa unohduksen ja kokaini huuman, keinotekoisen ilon kangastus, jonka auringon ensimmäiset säteet haihduttavat, —— sellainen oli se outo ja epäinhimillinen maa, johon Helena, neiti Mesureux'n lemmikkivuokralainen, nyt oli päättänyt asettua.

II.

Sairaalasta lähdettyään Helena söi eräässä bulevardiravintolassa, jonka hän valitsi siksi, että se oli täynnä melua ja valoa. Mutta hän ei viipynyt sisällä kauan. Hänet oli vallannut vastustamaton liikunnon ja vaihtelun tarve. Hän liittyi lukemattomiin sunnuntaikävelijöihin. Jonkun elokuvateatterin säihkyvä julkisivu sai hänet hetkeksi pysähtymään. Mennäkö sisään? Mutta hän ajatteli salia, joka sukelsi alas puolihämärään, vaimennettua musiikkia, kankaan harmaata ja valkoista. Ei, se ei ollut sellaista, mitä hän tänä iltana tarvitsi.

Eräässä kadunkulmassa hän näki loistavan nuolen, joka osoitti tietä muutamaan tunnettuun varieteehen; Helena meni sinne. Siellä esiteltiin miltei sanaton revyy, joka yksinomaan pyrki lumoamaan silmää kekseliäiden koneellisten laitteiden aikaansaaminen näköharhojen, väärien jalokivien ja alastomien naisten avulla. Helena, joka ei milloinkaan ollut nähnyt sellaista näytelmää, katseli kuin tukehtuva tuota barbaarista loistoa, noita valonheittäjän valossa lakkaamatta sortuvia ja jälkeen rakentuvia kuningaskuntia. Ja noita täydellisiä ruumiita, lukemattomia, alastomia, niiden rusoittavia rintoja ja uumia, — niin koulittuja ruumiita, että ne näyttivät aineettomilta kuin kauniit maalaukset…

Väliverhon laskeutuessa Helena huokasi. Hänestä tuntui siltä, kuin hän olisi voinut jäädä koko elämänsä ajaksi tähän savun täyttämään ilmaan katselemaan tuota värien ja lihan ajatonta ja paikasta irtautunutta leikkiä.

Oli vasta puoliyö, eikä hän ollut väsynyt. Eräs kysymys häiritsi hänen turtaa rauhaansa: missä hän nukkuisi yönsä? Mutta Helena ei ollut kauan huolissaan siitä. Olihan myöhemmin kyllin aikaa miettiä sitä seikkaa. Tärkeintä oli estää aivot ajattelemasta, tekemästä kysymyksiä, pysyttää ne siinä kuolleessa tasapainossa, johon näytös oli ne niin onnellisesti saattanut. Helena muisti Samovaria vastapäätä sijaitsevan pienen kahvilan, jossa hän oli edellisenä iltana keskustellut Samuel Jakovlevitshin kanssa. Se tuntui hänestä houkuttelevan tylsältä.

Hän kääntyi siis päättävästi eräälle kadulle, joka vei Montmartre'ille. Jos Helena olisi tietänyt, ettei hän enää moniin, moniin viikkoihin palaisi siihen osaan kaupunkia, josta hän nyt poistui, olisi hän kenties liikutus mielessään katsonut bulevardeja, joilla hän vielä kulki reippaasti, katse kirkkaana ja askelet joustavina. Tai kenties hän olisi silloin vieläkin enemmän jouduttanut askeliaan päästäkseen niin pian kuin suinkin ratkaisevasti eroon omasta itsestään.

— Sans-Souci, luki hän miltei ääneen kahvilan nimikilvestä. Hän oli löytänyt kahvilan tietämättä oikein itsekään, miten.

Hän toisteli nimeä useita kertoja, sillä se miellytti häntä.

Tarjoilija tervehti häntä ystävällisin elein, aivankuin olisi tuntenut hänet kauan. Sekin miellytti Helenaa. Miten yksikertaisia, miten tutunomaisia asiat olivatkaan, kun vain osasi mukautua niihin! Ja yö oli kaunis nähtynä hiestyneiden ikkunanruutujen läpi. Sen täytti kiirehtivä ihmisvirta, jonka kaipaus sai syöksymään huvituksiin. Siinä kiersivät reklaamivalot, joiden räikeys toi mieleen varieteen valoleikin.

— Jotakin likööriä, mitä tahansa, en tunne nimiä, mutta väkevää, tilasi
Helena hilpeästi.

— Venäläiset naisemme pitävät yleensä chartreuse'istä, vastasi tarjoilija.

Helenaakin miellytti tämän juoman väri. Hän ei koskenut lasiin pitkään aikaan, häntä lumosi liköörin tumma, myrkynkaltainen vihreys. Sitten hän joi sen hitaasti ja tilasi toisen lasillisen.

— Lyön vetoa, että odotatte Samovarin viuluniekkaa, sanoi tarjoilija lasia tuodessaan. Olisi parasta ilmoittaa hänelle. Hän käy täällä harvoin, hän on hyvin vakava ihminen.

— Luulette minun haluavan tavata häntä? kysyi Helena ihmetellen. Ei, en halua nähdä ketään.

Alkoholi, johon hän ei ollut tottunut, lämmitti häntä sisäisesti miellyttävällä tavalla. Hänelle tuli suloinen hyvänolon tunne. Aika kului. Äkkiä hän säpsähti: tarjoilupöydän luona puhuttiin venäjää. Hän näki kaksi miestä kasakanpuvuissa. Mutta heidän ääntensä hienostuneisuus oli ristiriidassa puvun kanssa.

— Käykö teillä yhä paljon väkeä? kysyi toinen.

— Tänään aivan erityisesti; täytyy hankkia ylimääräisiä pöytiä.

— Eikä meillä käy ketään. Mistähän se johtuu? Pelkäänpä, että saadaan pian sulkea koko liike. Ja miten meidän kaikkien sitten käy?

He lähtivät. Mutta sisään astui toinen venäläinen seurue, joka istuutui ja ryhtyi pelaamaan korttia. He olivat köyhää väkeä, ja heillä oli sangen epäilyttävät kaulukset. Helena oli aika lailla hämmästynyt nähdessään ruhtinas Rizinin tulevan sisään ja liittyvän heidän seuraansa.

— Vain yksi pelikerta, sanoi ruhtinas. Minun täytyy tanssittaa kahta eteläamerikatarta.

He syventyivät peliinsä äänettöminä. Silloin tällöin ruhtinas mutisi aina saman karkean kirouksen, joka inhoitti Helenaa. Mutta hän ei tahtonut antaa minkään seikan häiritä mielihyväänsä ja koetti heti unohtaa ruokottomuuden.

Noustessaan heitti ruhtinas pöydälle kourallisen pikkurahaa ja sanoi:

— Siinä kaikki, mitä omistan. Jakakaa keskenänne. Lopun olen teille velkaa.

— Oh, sinun veloistasi emme ole huolissamme, virkkoi muudan pelaajista naurahtaen. Kun tanssittaa miljoonaperijättäriä…

Ruhtinas kohenteli hiukan hermostuneesti kalvosimiaan, avasi suunsa aivan kuin vastatakseen, mutta kohautti olkapäitään, silitti hiuksensa kuvastimen edessä ja lähti Samovariin…

Hänen toverinsa ryhtyivät taas pelaamaan. Muudan mustalaispukuinen nainen istahti hetkeksi erään pelaajan viereen, suuteli häntä suulle ja sanoi surullisesti:

— Yhäkö sinä häviät?

Mies ei vastannut, ja nainen poistui pää painuksissa.

Sitten tuli kolme nuorta kaukasialaista juomaan punaviiniä. He puhuivat äidinkieltään, itämaista ja karkeaa, jota Helena ei ymmärtänyt. Mutta hänelle teki hyvää katsella heitä, sillä he olivat nuoria ja huolettomia, eikä heidän päivettyneissä kasvoissaan ollut halpamaisuutta eikä himokkuutta.

Ja muutamien tuntien kuluessa kulki Helenan ohi laajan Venäjän kaikkien rotujen edustajia: ukrainalaisia, siperialaisia, georgialaisia, liettualaisia, mustalaisia ja juutalaisia.

Helena näki heidän tulevan sisään, istuutuvan toistensa joukkoon ja jälleen poistuvan kirjavan kadun lakkaamattoman kohinan saattelemina. Hän tunsi kummallista mielihyvää ajatellessaan, ettei hän kohtapuolin enää olisi täällä katsojana, että hän tulisi tuntemaan kaikki nuo ihmiset, että hänen ja heidän välilleen syntyisi tuo vaistomainen, elimellinen yhteenkuuluvaisuus, jonka hän luuli tänä iltana huomanneensa liittävän noita ihmisiä toisiinsa.

— Kas, tekin täällä, Helena Borissovna, huusi äkkiä eräs ääni hänen korvaansa, mikä sattuma!

Helena kohotti päätään ja oli Shuvalovin nähdessään miltei halukas pakenemaan. Hän ei halunnut tietää enää mitään entisyydestään. Mutta hän rauhoittui heti kohta. Sans-Soucissa oli myös Shuvalov aivan toinen mies. Kallellinen lakki, nahkatakki ja likaiset, bensiinille ja öljylle lemuavat kädet — ne eivät olleet kohteliaan lääkärin, yleisten aatteiden harrastajan, vaan venäläisen autonkuljettajan, kasakkain sekä maalattujen ja valepukuisten naisten kumppanin. Helena teki hänelle tilaa ja virkkoi:

— Tästälähin tulette tapaamaan minut täällä useimminkin. Minulla on paikka Samovarissa.

Shuvalov katsoi häntä suoraan silmiin kuin olisi tarkastanut potilasta ja päästi sitten vihellyksen.

— Niinkö, te täällä Pigal'issa. No niin…

Hän ei lopettanut lausettaan. Mitäpä olisi hyödyttänyt kysellä nuorelta naiselta, surkutella häntä tai antaa hänelle neuvoja? Tai edes kertoa hänelle, että Vassia oli kuolemaisillaan? Helenan oleskelu tässä paikassa ja hänen veltot, väsyneet kasvonsa olivat jo vastauksena kaikkiin kysymyksiin. Ettei tilanne olisi käynyt kiusalliseksi, oli parasta käsittää asia aivan luonnolliseksi.

Shuvalov kysyi:

— Milloin aloitatte?

Helena ei ollut vielä ajatellut sitä seikkaa. Terhan oli tosin antanut hänelle kolme päivää aikaa, mutta mitä hän tekisi niillä? Miksi odottaa, kun hän kuitenkin tahtoi niin pian kuin suinkin sukeltaa tähän pilaantuneeseen, unohdusta tuovaan veteen?

— Huomenna! hän vastasi.

Hän oli jo luullut kaiken tarmonsa sammuneen, mutta nyt hänen äänessään oli taas pontta, mikä oli ominaista hänelle aina silloin, kun hänen piti siirtyä toivomuksesta tekoon.

— Minä tarvitsen vain puvun. Samuel Jakovlevitsh on luvannut hankkia sen minulle. Tahtoisitteko pyytää häntä tulemaan tänne?

Viuluniekka pudisti päätään nähdessään liköörilasit Helenan pöydällä ja miten toivottoman välinpitämättömänä tyttö tuki päätään käsiinsä.

— Teidän ei olisi pitänyt odottaa minua näin myöhäiseen, Helena
Borissovna, sanoi hän niin lempeästi kuin hän suinkin osasi.

Mutta juuri tästä hellyydestä ja kunnioituksesta tyttö tahtoi päästä vapaaksi.

— Samovar käy vielä minulle sietämättömäksi tuon hyvinkasvatetun, pehmoisen olennon vuoksi, sanoi hän itsekseen.

Ja kuivasti virkkoi hän Samuel Jakovlevitshille:

— Onko teillä tavarani?

— Kyllä. Sain kaikki hankituksi eräältä ystävättäreltäni, jonka onnistuin houkuttelemaan lopettamaan laulamisen.

— Ljuba, eikö niin? kysyi Shuvalov.

— Oikein hyvä, Samuel, sangen hyvä asia. Hän on liian onneton siinä toimessa. Entä milloin ovat häät?

— Saa nähdä, saa nähdä, vastasi soittaja hämillään. Minne saan toimittaa pakettinne, Helena Borissovna?

— Minne? toisti Helena. Oikeastaan minulla ei enää ole asuntoa. Ah, auttakaahan minua löytämään sellainen jostakin tästä läheltä. Mennään!

Samuel Jakovlevitsh epäröi jonkun sekunnin, sitten hän sanoi hiljaa ja lämmöllä, ikäänkuin etukäteen tuntien ehdotustensa hyödyttömyyden:

— Helena Borissovna, huomaan kyllä, että olette muuttunut: mutta jos teillä on edes hiukankin itsesäilytysvaistoa jäljellä, niin älkää jääkö asumaan tänne. Päinvastoin, asettukaa niin etäälle kuin mahdollista. Tulkaa ainoastaan työhönne tänne. Siten saatte edes hiukan hengittää vapaasti. Shuvalovhan voisi noutaa teidät iltaisin ja aamuisin ovat kaikki metrot käytettävissänne. Maksim, sanokaa hänelle, että olen oikeassa!

Helena ei antanut Shuvaloville aikaa vastaukseen:

— Samuel Jakovlevitsh, te ette ymmärrä mitään, sanoi hän. Ja vastaisuudessa pyydän teitä jättämään minut rauhaan moraaleinenne. Tulkaa, Shuvalov, hänen ei tarvitse raskauttaa omaatuntoaan. Te saatte sitten antaa hänelle osoitteeni.

Mukanaan Shuvalov, joka filosofiastaan huolimatta huonosti pystyi peittämään hämminkinsä, valitsi Helena asunnon eräästä Rue Victor-Massen varrella olevasta hotellista.

Hän sieti urheasti kananpojan- ja silavanhajun, joka ovella vyöryi häntä vastaan. Hän sieti unesta herättämänsä, housunkannattimiaan hypistelevän tarjoilijan kysymyksen:

— Onko herra kanssanne?

Mutta päästyään huoneeseensa riisuutui Helena pimeässä, ollakseen näkemättä vadelmanvärisiä seinäpapereita, kurjaa peilikaappia ja huojuvaa vaatenaulakkoa. Silmänräpäyksen ajan ajatteli hän huonetta, jossa hän oli asunut neiti Mesureux'n luona: Se ei tosin ollut upea, mutta suuri ja ilmava. Siitä uhosi ikä, mutta myöskin rauha. Ja sittenhän siellä oli Natasha. Ja lähettyvillä Feodor, Vassia ja hänen isänsä, siistejä, kelpo ihmisiä.

Lukemattomien autojen kolinan, lukemattomien askelten kopinan, juopuneiden naisten huutojen aiheuttama pirullinen melu surisi huoneessa. Helena tunsi itsensä pieneksi ja onnettomaksi ja nukahti vasta loppumattoman piinan jälkeen.

Hän hätkähti unestaan tuntien tukehtuvansa.

— Miten raskas ilma on, mietti hän. Unohdin avata ikkunan. Oi, minähän suljin sen melun vuoksi. Mutta nythän on jo aivan hiljaista.

Hän työnsi ikkunan auki ja näki auringonsäteiden kaltevuudesta, että ilta oli tulossa. Kadulla vallitsi maaseudun rauha: joitakin yksinäisiä jalankulkijoita, vaunun kolina: kaukana vihersivät pikku puutarhat. Oli ikäänkuin koko kortteli loisi uutta voimaa yön varalle.

Pukeutuessaan muisti Helena mustalaispuvun. Shuvalov oli luvannut tuoda sen kello kuudeksi; sen täytyi siis jo olla saapunut.

Helena paneutui uudelleen vuoteeseen ja soitti. Huonetarjoilija, joka oli aamulla ottanut hänet vastaan, toi, yhä vielä uneliaana ja ikuisesti housunkannattimiaan nyppien, huolellisesti nyöritetyn pahvikotelon. Kun hän ei heti poistunut, kysyi Helena:

— Miksi viivytte?

— Siltä varalta, jos tarvitsisitte apuani pukeutumisessanne, vastasi mies tympeällä äänellä. Nämä naiset haluavat sitä usein.

Jonkinlaisessa kuumeessa avasi Helena paketin. Sehän sisälsi hänen uuden olemuksensa! Hän otti esiin vihreän hameen, tummanpunaisen liivin ja suuren, oranssinvärisen huivin. Tämä yhdistelmä aiheutti hänelle melkein päänkivistystä, mutta kun hän oli sipaissut hepenet ylleen, solminut silkkiliinan päähänsä ja näki kuvastimessa kookkaan, hurjan tytön syvään uurretussa puvussa, ruumis liikehtien ohuen kankaan alla, kalpein, värien barbaarista koreutta vasten vielä kovemmilta näyttävin kasvoin, nauroi hän hermostuneesti.

— Niin, niin, sanoi hän tuolle tuntemattomalle, — paljon punaista huuliin, paljon mustaa silmiin, ja Terhan on oleva tyytyväinen.

Hän katseli kuvaansa kauan, tietämättä, täyttikö tämä tarkastelu hänet kauhulla vai ilolla. Oli tuskin mahdollista kuvitella täydellisempää muutosta. Mutta jäisikö tämä aina pelkästään valepuvuksi, vai onnistuisiko hänen muovautua kokonaan uudelleen? Hän halusi sitä epätoivoisesti, ja koska puku paremmin sai hänet muistamaan hajalle poljetun ja syntisen sielunsa, piti hän sen yllään mennessään päivälliselle.

Syötyään halusi Helena tuntea jälleen Sans-Souci'n hyvää tekevän huuman. Mutta koska yöravintoloita ei vielä oltu avattu, täytti niiden henkilökunta nyt tuon pikkukahvilan joka sopen. Koko Pigal oli siellä venäläisineen, neekereineen, argentiinalaisineen ja harvoine ranskalaisineen. Kaikki rauha oli väistynyt tämän kuumeisen lauman tieltä.

Vaikka hän olisi ollut yksinkin, ei hänen eilen kokemansa rauhallisuus olisi palannut. Hän odotti liian maltittomasti, että elämä, jota hänen pukunsa lupasi, vihdoinkin todella alkaisi, ja aika tuntui hänestä loputtomalta, kunnes Samovarin suuren pääoven valot sytytettiin. Heti nähdessään ruusunpunaisten valoviirujen kiitävän sisäänkäytävän yllä ja kasakan (hän muisti äkkiä, että se oli amiraali Andrejev) asettuvan paikalleen ovipieleen, läksi Helena kadun yli ravintolaan.

Se oli vielä rauhallinen ja tyhjä. Kaksi tarjoilijaa, jotka kantoivat pukuaan surumielisen luontevasti, pakisi keskenään salin kulmassa olevan pikku baaripöydän ääressä, ja jättiläismäinen hovimestari — hartiat kuin hirret — tarkasteli valmiiksi katettuja pöytiä. Ensi silmäyksellä havaitsi Helena kaikkien kolmen olevan venäläisiä. Kun hän astui sisään, virkkoi selin oveen seisova hovimestari pöytään puistellen:

— Filip Artemjevitsh. Te olette jälleen unohtanut sekoittajan numero kuudesta. Huomaan, että te parempina päivinänne joitte samppanjan hiilihappoineen.

— Olen unohtanut sen, eversti, se on totta, suokaa anteeksi, vastasi toinen tarjoilijoista ja nousi.

— Ei, olkaa siellä vaan, istukaa, ystäväiseni, toimitan sen itse.

Hovimestari pyörähti koroillaan ympäri ja huomasi Helenan.

— Haluatteko jotakin, rouva? hän kysyi.

— En, vastasi tyttö hämmästyneenä tässä tyhjässä huoneessa vallitsevasta hyväntahtoisesta toveruudesta. Kuulun kuoroon.

— Ahaa! Te olette uusi laulajattaremme. Hyvä, hyvä, johtajalta sain sen käsityksen, että voisimme odottaa teitä vasta ylihuomenna. Mutta tervetuloa joka tapauksessa.

Hän omasi sen matkimattoman tervehdyshymyn ja sen vieraanvaraisuuden yksinkertaisen jalouden, jota länsimaalaiset eivät enää tunne.

— Saanko kysyä, miksi saamme teitä nimittää? hän kysyi.

— Helena Borissovnaksi.

— Siis, Helena Borissovna, sallitteko, että esittäydyn: eversti Arkadi Terzov keisarinnan rakuunoista, ja nämä tässä ovat rykmenttini upseereita, ratsumestarit Lanskoi ja Fedenski.

Molemmat tarjoilijat suutelivat Helenan kättä.

— Näkee, että olette tulokas, jatkoi hovimestari hyväntahtoisesti hymyillen. Enemmän kuin tunnin liian varhain. Soittokunta ei ole vielä saapunut, ja kuoro tulee vasta neljäkymmentä minuuttia myöhemmin.

Se ei tee mitään, sanoi Helena, odotan täällä.

Teette sillä meille suuren ilon. Haluatteko istuutua tähän, lähelle baaria? Pöytä ei ole parhain, mutta me emme ole herroja täällä, ette te enkä minäkään.

Hän nauroi uudelleen tuolla joviaalisella tavallaan, joka niin hyvin sopi hänen rehellisiin ja lempeihin, lapsensilmien kirkastamiin kasvoihinsa.

Hän jatkoi:

— Totisesti, minusta on mieluisampaa olla hovimestarina kuin johtajana. Minulla on vähemmän huolia. Oletteko nähnyt Terhania? Hän ei ole mikään huono ihminen. Hän rakastaa rahaa, epäilemättä, mutta hän ei milloinkaan elämöi eikä sinuttele ketään.

— Eversti, sanoi toinen tarjoilijoista, te ette mainitse mitään siitä, että juuri te olette opettanut hänet niin hyväksi. Kuvitelkaahan, Helena Borissovna, että Terhan suhtautui aluksi häneen hyvin ylimielisesti. Silloin sanoi eversti tuolla lempeällä tavallaan, minkä hänessä huomaatte, Terhanille: "Herra johtaja, niihin aikoihin, jolloin kannoin Hänen Majesteettinsa kirjailemaa paitaa, oli Tiflisissä eräs kengänpuhdistaja, jonka hoitoon kerran uskoin saappaani. Ja hän muistutti teitä hyvin paljon." Terhan lauhtui heti.

— Itse asiassa, huomautti hovimestari, en ollut varma hänestä; kaikki, mitä tiedän, on se, että tuolta toiseltakin puuttui puolikas korvastaan. Mutta Filip Artemjevitsh, sensijaan, että seisaaltanne juttelette loruja, tekisitte paremmin istuutuessanne. Teillä on koko yö aikaa väsyttää jalkanne. Nämä nuoret miehet ovat kamalia, Helena Borissovna. Tuonkin pojan näin kolme kertaa haavoittuvan, aina vasempaan jalkaan, eikä hän ole siitä tietääkseenkään. Niin, nyt se onkin jo liian myöhäistä.

Ovikello oli soinut, ja Terzov ojentautui "huomio"-asentoon pistäen Helenan pöydälle laskemansa lautasliinan kainaloonsa; hänen molemmat vanhat upseerinsa tekivät samoin. Meluava seurue työntyi sisään, mutta luotuaan pikaisen katseen tyhjään saliin kääntyi se kynnykseltä takaisin.

— Sitä parempi, sanoi Terzov, ilman musiikkia on tarjoileminen kamala asia. Mutta menenpä katsomaan, mitä keittiössä puuhataan.

Nuoret miehet loivat hänen jälkeensä hellää kiintymystä ilmaisevan katseen.

— Eversti on todellakin satumainen ihminen. Häntä täytyy ihailla, Helena Borissovna, sanoi Filip Artemjevitsh lämpimästi. — Heidän Majesteettinsa rakastivat häntä aivan jumaloivasti, hänellä oli Venäjän kauneimmat riistamaat, ja samaa arvokkuutta, mikä hänellä oli upseeripiireissä, osoittaa hän nyt hovimestarina. Milloinkaan ei valitustakaan, milloinkaan ei hän menetä itsehillintäänsä. Ja minä vakuutan teille, että hänen toimessaan se on vaikeata. Eikö totta, Lanskoi?

— Oh, miksi puhua niin paljon, rakas ystävä, vastasi tämä silminnähtävän kärsimättömänä. — Täytyy vain verrata häntä Riziniin huomatakseen eron. Hän häväisee meidät kaikki. Suokaa anteeksi, armollinen rouva, mutta meillä on tehtävää.

Hän veti toverinsa syrjään ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Piru vieköön, vielä kerran, onko sinun ja everstin tarpeellista purkaa sydäntänne jumala ties kenelle? Ettekö te huomaa, että hän on tuon parittajan, Terhanin, pestaama samppanjahanhi, sellainen, joka raastaa lokaan venäläisten naisten kunnian?

Hänen tahtomaltaan oli hänen äänensä käynyt kovemmaksi, ja Helena kuuli viimeiset sanat. Hän ei ollut kuullut kylliksi käsittääkseen koko lausetta, mutta sävyn hän huomasi. Hänet valtasi kylmä raivo tätä miestä kohtaan, joka tässäkin paikassa, johon hän oli saapunut viettämään kaikista säännöistä vapaata elämää, esitti hänelle ankarat moraaliset säädöksensä. Mikä oikeus miehellä oli syyttää häntä tietämättä hänestä mitään? No, kohta hän huomaisi:

— Ratsumestari Lanskoi! huusi Helena.

Tämä käännähti vihamielisen näköisenä ja kysyi:

— Armollinen rouva?

— Chartreuse. Ja mahdollisimman pian.

Loukkaus oli niin ilmeinen, että Lanskoi puri hammasta, mutta hillitsi itsensä heti ja vastasi jäisen kohteliaasti:

— Pöytiin tarjoillaan ainoastaan samppanjaa, armollinen rouva.

Helena punastui. Aavistikohan mies, että hänellä enää oli taskussaan tuskin sataakaan frangia? Hän epäröi vielä hetken selaillen viinilistaa. Hinnat tanssivat hänen silmissään. Siinä ei ollut ainuttakaan lajia, joka ei olisi maksanut ainakin kaksi kertaa enemmän kuin hänen koko omaisuutensa. Mutta Lanskoi odotti yhä, jäykkänä ja halveksivana, lautasliina käsivarrellaan.

— Tuokaa minulle tätä, sanoi Helena umpimähkään näyttäen jotakin riviä.

Eversti toi pullon.

— Teillä on hyvä maku, huudahti hän. — Tämä on minunkin merkkiäni.
Saanko pyytää pikarillisen?

Helena silmäili jäykästi lempeän jättiläisen kasvoja. Ei, sellainen mies ei kerjää.

Hän virkkoi hiljaa:

— Kiitän teitä.

— Ja miksi sitten, hyvä jumala? Sanonpa teille, että juuri tätä viiniä otin muinoin maalle mukaani. Ja nyt, Helena Borissovna, teidän täälläolonne onneksi, ja suojelkoon jumala teitä, sillä teissä näyttää olevan luonnetta.

Ovi avautui ja sulkeutui taas ihastuttavan olennon jälkeen. Tulija oli aivan nuori tyttö, hyvin poikamaisen näköinen, sillä hänellä oli yllään venäläisen maalaispojan puku, ja hiukset, vaaleat kuin pellava ja jakaukselle kammatut, olivat niin lyhyiksi leikatut, että otsa ja korvat jäivät täysin paljaiksi.

— Hyvää päivää, pikku Ludmilla. Mikä hyvä tuuli luo teidät tänne näin aikaisin? kysyi Terzov.

— Sanokaa pikemminkin huono tuuli, eversti, vastasi Ludmilla, Rizin käy hermoilleni. Hän rasittaa minua ihailullaan ja ottaa minulta pelirahoikseen kaiken, minkä ansaitsen. Se ei olisi niin kauheata, ellei hän pakottaisi minua olemaan mukana noissa iljettävissä peliseuroissaan. Olen juuri riidellyt hänen kanssaan. Ah! Täällähän juodaan jo. Mikä onni, minä niin haluan samppanjaa.

— Tehän olette uusi kuorotyttömme, eikö totta? Olen hyvin iloinen, että se olette juuri te, sillä teillä on niin rehelliset silmät. Eikö olekin, eversti?

Tämä nyökkäsi nauraen.

— Teidän vieressänne on koko talon pikku paholainen, sanoi hän Helenalle. Hän on sietämätön, ja kaikkien on alistuttava. Nyt minä menen, lapsukaiset.

Saapui vieraita. Sitten tulivat soittajat, ja heidän virittäessään instrumenttejaan alkoi Ludmilla totisena jutella, samalla poltellen savukkeita pahvi-imukkeessaan.

— Näin kyllä, sanoi hän, että te ette ole tottunut tämäntapaisiin ravintoloihin. Te olitte ehkä tarjoilijattarena jossakin viihtyisässä teetuvassa. Ettekö sitäkään? Teitte nukkeja? Tämä on toki parempaa kuin myydä niitä. Täällä ansaitsee enemmän ja tämä on hauskempaa. Minä rakastan melua, valoa ja olen helposti hutikassa, ja silloin tanssin rohkeammin. Tiedättekö, olen joka ilta juovuksissa, mutta en milloinkaan häijy. Päinvastoin, juuri silloin minä pehmenen ja tunnen sääliä, kaikkia ja erikoisesti Mikaelia kohtaan. Mikael on Rizin. Tunnetteko hänet? Hänestä ei pidetä täällä, vaan ollaan sitä mieltä, että hänellä on liian jalo nimi voidakseen tanssittaa kaikkia noita vanhoja eukkoja. Mutta hän on niin heikko, ja huolimatta siitä, että hän näyttää ottavan kaiken iloisesti, ei ole olemassa häntä onnettomampaa ihmistä, sen voitte uskoa. Mutta siitä ei nyt ole kysymys. Minun täytyy perehdyttää teitä näihin asioihin, joista te ette tiedä mitään. Jumala, miten kauniit silmät teillä on, niin surulliset. Kuulkaahan: kuoro laulaa kolmasti yön kuluessa, yhdeltä, kolmelta ja viideltä. Mutta se ei ole tärkeintä. On annettava kutsua itsensä pöytiin, ja ennen kaikkea, saada ihmiset juomaan niin paljon kuin mahdollista, sillä siitä saatte prosentit. Mutta jos teille pöydässä tarjotaan rahaa, on teidän niinkuin kaikkien muidenkin annettava se Rizinille, joka sitten jakaa sen määrätyn perusteen mukaan. Älkää ihmetelkö, vaikka alussa saattekin vain yhden ainoan osan, sillä minä, niin pieni kuin olenkin, saan jo kolme. Myöhemmin saatte tekin enemmän. Ainoastaan Vera Petrovna ei ylipäätään saa mitään. Ette kai tunne häntä? No, minä vakuutan teille, että teitä on odottamassa ilo. Hän johtaa kuoroa. Mikä taiteilija! Millainen nainen! Vaikka hän onkin mustalainen, on hän ylempänä kaikkia muita. Tiedättekö, aikaisemmin työskenteli hänen kuoronsa eräässä aivan pienessä ravintolassa Passy'ssa. Terhan aterioi siellä eräänä iltana ja totesi Vera Petrovnan niin uskomattomaksi, että tarjosi hänelle kaksisataa frangia illassa ja sitäpaitsi viisi prosenttia kokonaistuloista. Mutta hän halusi ottaa Vera Petrovnan yksin, ilman hänen seuralaistaan. Hän kieltäytyi — sillä ilman häntä nämä onnettomat olisivat olleet tuhon omia, kuolleet nälkään. Terhanin täytyi ottaa kaikki, mutta Vera Petrovna saa vain sata frangia ja siinä kaikki. En tunne ketään joka olisi tehnyt samoin. Pigal'issa revitään toinen vaikka kappaleiksi leipäpalan vuoksi.

Ludmilla tyhjensi jälleen pikarillisen samppanjaa ja alkoi uudelleen lörpöttelynsä. Helena kuunteli hämmästyneenä tätä sanatulvaa, johon sekaantui naurua, tunnustuksia, tunteellisuutta, vihanpurkauksia ja suunnaton joukko tuntemattomia kasvoja, joiden piti tulla hänelle läheisiksi.

— Ei enää juotavaa, sanoi tyttö äkkiä. — Ja minua kun vielä niin haluttaisi. Mikael suututti minut kovasti.

Hän silmäili ympärilleen ja nähdessään erään pöydän ääressä kolme yksinään istuvaa miestä huusi hän:

— Ei olla epätoivoisia!

Hän veti venäläispuseronsa sisästä serpentiinin ja viskasi sen miehiä kohti. Samalla hän nauroi kauniit pedonhampaat välkkyen.

Hän voi tehdä, mitä häntä huvittaa, ajatteli Helena, se ei milloinkaan ole tavallista eikä julkeata.

Mutta kun Ludmilla sanoi hänelle: Kas niin, meidät kutsuttiin sinne. Tuletteko? — kieltäytyi hän niin jyrkän torjuvasti, että tyttö katsahti häneen äkkiä surullisiksi käynein silmin.

Helena jäi yksin ja koetti olla ajattelematta tyhjää pulloa edessään. Yöhän oli vasta alkanut, ja hän toivoi synkkänä, että ihme järjestäisi kaiken. Silmänräpäyksen katseli hän Ludmillaa, joka joi ja nauroi tuntemattomien seurassa. Eräs heistä hyväili hänen hiuksiaan, mikä sai Helenan voimaan pahoin; mutta pienokaisen piirteissä oli niin syvää viattomuutta, että tuntui niinkuin ei mikään pyyde voisi häntä tahrata.

Ja kuitenkin, sanoi Helena itsekseen, on hän tuon velttosilmäisen
Rizinin rakastajatar!

Hän kohautti olkapäitään. Sitten alkoi hän uudelleen ajatella ja tuomita.

Tuo yö, jolloin minä odotin Feodoria, ja ilta, jolloin Vassia ajoi minut luotaan!

Helena kertasi näitä kuvia mielessään itsepäisellä raivolla, masentaakseen itseään, rangaistakseen itseään siitä, että hän oli halunnut kohottaa päätään liejusta, johon hän oli sukeltanut. Sitten hän ajatteli olleensa pelkurimainen, kun hän ei ollut lähtenyt Ludmillan mukaan. Otettuaan vastaan tämän toimen, oliko hänellä yleensä enää mitään oikeutta leikkiä arvokasta? Tämä oli todellakin hyvä alku. Ja samppanja, josta hän ei ymmärtänyt, miten hän sen maksaisi.

Hän jatkoi tätä itsensä pilkkaamista, kunnes kuoro astui sisään. Siihen kuului neljä naista ja kolme miestä. Kaikki olivat pukeutuneet kirjaviin hepeniin, joissa vallitsivat keltainen, vihreä ja karmosiininpunainen. Tätä moniväristä taustaa vasten erottui selvästi mustapukuisen naisen olemus. Sen omistaja veti heti Helenan koko tarkkaavaisuuden puoleensa, samoinkuin kaikkien ravintolapöytien ääressä istuvien välinpitämättömien juoppojenkin. Naisen ikää ei voinut määritellä. Hänen vaaleissa hiuksissaan oli ihmeellinen sireenin värinen vivahdus ja ne valuivat pitkinä ja pehmeästi aaltoillen hartioille. Ne varjostivat kasvoja, jotka olivat liikkumattomat kuin naamio. Tämän naisen täytyi olla nuoruudestaan asti omannut nuo intohimoiset, suuret ja tuliset silmät, kasvojen jalon ja puhtaan soikion ja ylpeän suun. Ja epäilemättä kannettaisiin nuo yötummat kasvot yhäti samanlaisina hänen kerallaan hautaan.

Niin ajatteli Helena, eikä hän olisi voinut sanoa, vaikuttiko siihen noiden kasvojen kalpeus ja ihanien käsien läpikuultavuus, vai johtuiko se hiuksien salaperäisestä puhtaudesta, mutta hän oli varma siitä, ettei tuo nainen ollut tuntenut ainuttakaan täysin päivänpaisteista hetkeä ja että hän oli aina alkanut elää vasta hämärän tummetessa.

Hänet huomatessaan syöksähti Ludmilla tuntemattomien seuralaistensa luota syleilemään häntä. Sitten huusi hän Helenalle: — Tulkaa, tulkaa nopeasti, tämä on meidän rakas Vera Petrovnamme.

Helena tunsi todellista iloa — ensi kerran Samovar'iin tulonsa jälkeen. Kaikki, mitä Ludmilla oli sanonut mustalaisesta, hänen ulkomuotonsa, hänen ryhtinsä, kaikki veti Helenaa puoleensa. Hän nousi sydän täynnä antautumista, mutta toisen pidättäytyvä katse jäähdytti hänen innostuksensa. Ja niiden sanojen asemesta, jotka pyrkivät hänen huulilleen, Helena sanoi yksinkertaisesti:

— Minun pitäisi työskennellä kanssanne.

— Näen sen, vastasi Vera Petrovna. — Mutta tiedättekö edes, mitä me laulamme? Ettekö? Luonnollisesti. No hyvä, tänään saatte istua Nadjan vieressä. (Hän osoitti naista, jonka kasvot olivat epämiellyttävät ja pingoittuneet.) Ja saatte koettaa tukea kuoroa puoliääneen, laulamatta liiaksi väärin.

Ja Vera Petrovna kääntyi nopeasti muualle.

Helenan saama isku oli kova. Hän oli tottunut saamaan hellyyttä osakseen kaikilta ihmisiltä, jotka häntä ympäröivät, ja hän tarvitsi, tietämättä siitä itsekään, myötätuntoa voidakseen olla oma itsensä. Täällä hän sai iskun toisensa jälkeen, kaksi julmaa, karkeata loukkausta: Lanskoi (mutta hän ei halunnut enää ajatella häntä; sillä hänen kuvaansa yhdistyi vielä maksamatta olevan pullon muisto) ja sitten Vera Petrovna, jota hän oli pitänyt niin ylevänä. Vieläpä hänestä tuntui, että kaikki kuoron naiset nauroivat hänelle vahingoniloisesti nähdessään, miten tämä vastaanotto oli kokonaan hänet masentanut. Miksi? Mitä hän oli heille tehnyt? Ainoastaan Ludmilla näytti surulliselta.

— Älkää välittäkö siitä, mutisi hän. — Asiassa täytyy olla jotakin, mitä en käsitä. Vera Petrovna tulee vielä rakastamaan teitä.

Helena siveli hellästi pienokaisen hiuksia eikä vastannut. Sillävälin asettivat tarjoilijat tuoleja soittajien eteen.

— Nuo ovat teitä varten, sanoi Ludmilla. — Mutta minä avaan tulen, niinkuin eversti sanoo.

Kuorotytöt istuutuivat riviin. Vera Petrovna asettui heidän keskelleen, miehet hänen taakseen, ja kuoron ja orkesterin säestämänä ryntäsi Ludmilla ahtaalle, tyhjälle aukeamalle.

Ei kukaan olisi voinut sanoa, tanssiko hän hyvin vai huonosti; sillä kenenkään mieleen ei tällainen kysymys edes johtunutkaan. Hän seurasi kansanlaulujen yksinkertaisia ja nopeita kuvioita niin elävästi, sellaisella nuoruudella ja koko ruumis niin näkyvästi riemuiten, että se riitti tekemään hetken ihastuttavaksi. Vieläpä tarjoilijat ja hovimestarikin, jotka joka päivä hänet näkivät, katselivat mielihyvästä hymyillen hänen kevyitä, suloisia liikkeitään ja lapsenkasvojaan, jotka olivat aivan ilon hurmioittamat. Kun Ludmilla oli lopettanut, haluttiin häntä joka pöytään kuin juhlavalaistukseksi.

Soittajat laskivat soittimensa syrjään. Useimmat läksivät pois, sillä kuoro lauloi ainoastaan kitarrien säestämänä. Mutta Samuel Jakovlevitsh meni baariin, nojautui pöytään kyynärpäillään eikä laskenut Helenaa silmistään. Hän kärsi Helenan yksinäisyydestä ja siitä vihamielisyydestä, jonka hän tunsi tyttöä ympäröivän. Mutta hän oli ujo ja tunsi olevansa kykenemätön auttamaan häntä, sitä paremmin, kun Helena oli edellisenä iltana antanut hänen ymmärtää, ettei heillä enää olisi mitään tekemistä toistensa kanssa. Miten selviytyisi tyttö tästä ensimmäisestä koetuksesta, kun hänellä ei ollut aavistustakaan, mitä laulettaisiin? Miksei tyttö ollut pyytänyt häntä kokeilemaan kanssaan?

Mutta heti ensi sävelten kajahtaessa hän rauhoittui. Helenan musikaalinen vaisto oli niin oikea, että hän etukäteen arvasi melodian kehityksen. Sen voimakas yksinkertaisuus, — kuoron esitys sisälsi vain yhden ainoan teeman — auttoi häntä suuresti. Sen muodosti aina sama, määrättyyn kohtaan asti nouseva aalto, joka äkkiä murtui voimakkaaseen akordiin tai tuli vähitellen tukahtuvaksi, tuskin kuuluvaksi hyminäksi.

Helena rakasti näitä lauluja, joissa sekaantuivat toisiinsa riemu ja epätoivo; mutta hän tunsi, että kuoro niitä alituisesti toistaessaan oli imenyt niistä niiden sielun ja värin. Ja hänet valtasi painostava surumielisyys ajatellessaan, että hänen yö toisensa jälkeen oli oltava osana näissä barbaarisissa uruissa, minkä he yhteensä muodostivat.

Hän hätkähti äkkiä. Kitarransoittaja erosi joukosta, asettui vastapäätä Vera Petrovnaa, ja hänen näppäämänsä sävel soi aivan toisin kuin kaikki edellinen. Se oli raskassävyinen, salaperäinen ja odottava. Mustalainen oli painanut päänsä alas ja hiukset peittivät hänen otsansa. Oli niinkuin hän sisimpänsä syvyydestä tahtoisi löytää nyt tuon saman sävelen, ja hitaasti alkoi hänen rinnastaan kummuta "Kahden kitarran laulu".

Se oli vanha romanssi, josta Helena ei pitänyt, koska hän oli kuullut sen monasti, mutta tällä kertaa tuntui se aivan uudelta. Vera Petrovnan ääni, ainutlaatuisen täyteläinen ja katkeran pehmeä, hänen kasvonsa, joihin jokainen säe valoi intohimoa, hänen kyyneleisten silmiensä pyhä liekki, kaikki osoitti, että hänen koko olemustaan hallitsi häntä itseään mahtavampi voima. Tämä voima oli perintö rodulta, jolle musiikki merkitsi elämää, elämää, joka hänessä puhkesi korkeimpaan kauneuteensa.

Sitä mukaa kuin "Kahden kitarran" valitus kohosi uskonnolliseen haltioitumiseen, tajusi Helena, miten paljon hän kärsi siitä, että tämä nainen oli työntänyt hänet luotaan, tämä nainen, jossa asui tuskan ja nautinnon sielu.

Tuolien kolina ilmaisi Helenalle, että kuoron esitysten ensimmäinen osa oli päättynyt. Hän istuutui jälleen pöytänsä ääreen. Ja hän olisi jäänyt yksin, ellei Samuel Jakovlevitsh olisi tullut hänen luokseen.

— Parhaimmat ja vilpittömimmät onnitteluni, Helena Borissovna, sanoi hän. — Veraa lukuunottamatta, luonnollisesti, ei täällä ole ketään, jota voisi verrata teihin, mitä tulee itse ääneen ja teidän taitoonne käyttää sitä. Kunhan opitte sanat, jotka vielä tänä iltana kirjoitan teille, olette paras laulajista.

Hänen katseensa osui tyhjään pulloon ja hän lisäsi:

— Huomaattehan, etten ole ainoa; joka pitää teitä arvossa; teillehän on jo tarjottu samppanjaakin.

Helena epäröi hetken, ennenkuin hän tunnusti totuuden, mutta ellei hän turvautuisi Samuel Jakovlevitshiin, niin kuka muu voisi auttaa hänet tästä vastenmielisestä tilanteesta ?

Hän pakoittautui sanomaan:

— Olen itse tilannut tuon pullon kostaakseni erään tarjoilijan hävyttömyyden, ja nyt ei minulla, ole rahaa, millä sen maksaisin. Ei, ei, huudahti hän kasvot purppuranpunaisina, kun hän huomasi viuluniekan eleen. — En halua teidän lainaavan minulle penniäkään. Mutta ehkä te tietäisitte jonkun muun mahdollisuuden.

— Niin… nähkääs… Helena Borissovna… en tiedä… en ole erikoisen tottunut tällaisiin asioihin… odottakaahan silmänräpäys.

Hän haki käsiinsä Rizinin, joka hiljaa keskusteli Ludmillan kanssa, ja kuiskasi hänen korvaansa jotakin. Tämä osoitti kädenliikkeellä ymmärtäneensä, ja lopetettuaan juttelunsa pikku tanssijattaren kanssa läksi hän salin takaosaan. Siellä istui paksu, tuuheakulmainen mies yksikseen juomassa. He vaihtoivat muutaman sanan, ruhtinas näytti pöytää, missä Helena istui, lähestyi sitten tyttöä ja sanoi:

— Täällä on eräs armeenialainen ystäväni, joka mielellään illastaisi kanssanne.

Helena jäykkeni, ikäänkuin häntä olisi lyöty, mutta heti muisti hän, että hänhän oli itse pyytänyt apua ja että tässä paikassa ei mikään muu ollut mahdollista. Hän nousi jäykästi, ja Rizin huusi Lanskoin luokseen lausuen tälle:

— Pullo maksetaan toisessa pöydässä, se on sovittu.

— Parbleu, sanoi kapteeni nauraen häpeämättömästi Helenaa vasten kasvoja, ja ensimmäisen kerran elämässään tämä jätti loukkauksen vastaamatta.

Ottamatta sikaaria suustaan mumisi paksu mies epäselvästi jotakin tervehdykseksi tarkoitettua. Syntyi ällöttävä, vaivalloinen, tympeä keskustelu. Äkkiä tunsi Helena paksujen sormien sivelevän kaulaansa.

— En tahdo, huusi hän kimakasti, — ei…

Hän tunsi itkun nousevan kurkkuunsa, tyrkkäsi ällistyneen miehen kiivasti takaisin ja juoksi pukuhuoneeseen. Palatessaan silmät hehkuen takaisin odotti Rizin häntä:

— En ymmärrä teitä, pienokainen, sanoi hän kuivasti.

— Minä teen teille palveluksen ja te riitaannutatte minut erään parhaan vieraamme kanssa. Ja nyt hän kieltäytyy luonnollisesti maksamasta, sehän on selvä…

— Vaietkaa, sähähti tyttö vasten hänen kasvojaan. — Ei sanaakaan enää.
Hävetkää.

Rizin kääntyi ja huomasi Lanskoin, jonka kasvoja kiukku vääristi.

— Pullon vuoksi, sanoi kapteeni — voitte rauhoittua, sen maksan minä.

Ruhtinaan värittömät posket punehtuivat hiukan, hän teki tavanomaisen liikkeensä, kohautti olkiaan, sipaisi hiuksiaan ja läksi baariin.

— Pyydän teitä, sanoi Lanskoi Helenalle — älkää kieltäkö sitä minulta. Olin hävytön teitä kohtaan, ja te olette nyt tehnyt minulle aivan oikein.

III.

Ei kukaan tietänyt, miten Terhan saattoi niin hyvin olla perillä kaikesta, mutta ei mikään, mitä hänen ravintolassaan tapahtui, välttynyt joutumasta hänen kaukaiseen komeroonsa, jossa hän alituisesti oleskeli. Herkkiä antenneja myöten välittyivät hänen korviinsa vähäpätöisimmätkin tapahtumat. Kun hän siis seuraavana aamuna pyysi Terzovia kutsumaan Helenan luokseen, ymmärsi tämä oitis, että oli kyseessä tuo armeenialaisen kanssa sattunut selkkaus. Hän huomautti siitä tytölle lisäten vielä:

— Älkää missään nimessä kiihoittuko. Teidän täytyy osoittaa hänelle, että te olette paroonitar ja hän vain talonpoikaislurjus. Hän on hyvin ylpeä voidessaan pitää meitä palveluksessaan, ja mitä enemmän häntä nöyryyttää, sitä tyytyväisempi hän on, sillä hän osaa oikein arvioida erotuksen.

Helena ei tarvinnut näitä neuvoja. Eräs luonteenpiirre oli vielä säilynyt hänessä pilaantumattomana, ja se oli hänen ylpeytensä, jota Samovar'in ilmapiiri oli vain kehittänyt voimakkaammaksi. Niinpä ei hän antanut Terhanille sananvuoroa, vaan alkoi itse:

— On aivan tarpeetonta, että puhutte minulle tuosta eilisiltaisesta tomppelista. En salli milloinkaan itseeni kajottavan vasten tahtoani. Ottakaa se nyt kerta kaikkiaan huomioon.

Jättiläismäisen levanttilaisen silmäluomet olivat puoliummessa kuin syleilyssä. Hänen silmänsä kiiluivat kapeana juovana.

— Istukaapa ja kuunnelkaa minua, rakas lapsi, sanoi hän. — Näen heti, kenen kanssa olen tekemisissä, enkä aio vaatia teiltä mitään mahdotonta. Muissa taloissa vaaditaan, että laulajattaret tekevät kaiken, mitä vieras vaatii, vieläpä esityksen jälkeenkin. Minä en tee sitä. Päinvastoin. Se olisi huono liikeyritys. Jos vieras saa kaiken, mitä hän haluaa, ei enää mikään houkuttele häntä palaamaan takaisin. Huomaattehan, että tiedän asian. Mutta on oltava kyllin nokkela ollakseen loukkaamatta vierasta. Antakaa hänen toivoa, olkaa herttainen hänelle. Silloin palaa hän takaisin juomaan lisää. Ja sehän on tärkeintä. Viiniä, samppanjaa, kukkia, nukkeja, kalliita savukkeita. Miehethän ovat niin tyhmiä, etteivät he pysty kieltämään naiselta mitään. Juokaa siis ja huolehtikaa samalla, että toverinnekin kutsutaan mukaan. Kuten sanoin, olkaa ennen kaikkea ystävällinen. Eihän teitä suuresti vahingoittane, vaikka käsivarttanne tai olkapäätänne kosketetaankin? Pitemmällehän ei tarvitse mennä. Aina on säilytettävä ryhtinsä.

Kun Helena puisti torjuvasti päätään, tarttui Terhan hänen ranteeseensa ja jatkoi vielä viekkaammin:

— Ajatelkaapa asiaa nyt edes aivan hiukan. En halua ollenkaan puhua teille siitä ennakkomaksusta, jonka niin luottavaisesti olen teille antanut, ja jonka vain tällä tavalla voitte maksaa minulle takaisin. Mutta ottakaapa huomioon, että toverinne elävät niistä pulloista, jotka teidän avullanne tyhjennetään. Sitä ette kai ajatellut, eikö totta? Huomaatte siis, että pian olisi minun pakko tehdä erotuksia, jos jokainen menettelisi teidän tavallanne. Ja mitä heistä tulisi silloin? He ovat kaikki niin hyviä ihmisiä: eversti, ruhtinas, upseerit; kuorossa on sitäpaitsi vielä eräs oikeusneuvos, eräs opettaja ja eräs lähetystösihteeri. (Näitä luetellessaan sulki hän silmänsä kokonaan.) Nyt olen varma, rakas lapsi, että olette ymmärtänyt minut, että ette ole vihoissanne minulle ja että olette vieraille herttainen.

Terhanin ystävällisten sanojen aikana puistatti Helenaa inhon väristys. Mutta hänen perustelunsa tunkeutuivat pisarottain hänen sisimpäänsä ilman että hän saattoi niitä vastustaa.

— Hän on oikeassa, hän on oikeassa, toisti hän itsekseen Terhanin puhuessa. — Olen hänelle velkaa.

Eikä hän voinut sietää ajatusta, että hän olisi kiitollisuudenvelassa tuolle inhoittavasta rasvasta ja likaisista laskelmista kokoonpannulle miehelle. Osien oli vaihduttava, maksoi mitä maksoi.

— Voitte olla rauhallinen, sanoi hän nousten.

Jäätyään yksin viipyi Terhan muutaman sekunnin uneksimassa yllättävän hieno hymy turpeilla huulillaan. Sitten hän jälleen syventyi laskuihinsa.

Samuel Jakovlevitsh oli hermostuneena odottanut tämän keskustelun päättymistä. Hän oli onnellinen nähdessään Helenan rauhallisin kasvoin palaavan Terhanin luolasta. Mutta katsottuaan tyttöä tarkemmin hän pelästyi. Tällä oli päättäväinen, melkein mielipuolinen ilme kasvoillaan.

— Rakas ystävä, sanoi Helena Ludmillalle, — olin eilen illalla hyvin tyhmä. Se johtui tottumuksen puutteesta. Nyt haluan, että minut kutsutaan pöytiin niin paljon kuin mahdollista. Tehkää minulle mieliksi, te ja ruhtinas Rizin, ja unohtakaa tämä juttu. Hankkikaa minulle työtä.

Hän puri hampaansa yhteen ja toisti: Työtä.

Sitten lähestyi hän Lanskoita ja sanoi:

— Herra kapteeni, te olitte eilen väärässä. Tästä päivästä lähtien olette oikeassa. Välimme ovat siis selvät ja pyydän teitä unohtamaan, että olen läsnä.

Pian oli Helena Samovarin paras "houkutuslintu". Hänen kauneutensa, hänen huolettomat ja samalla epätoivoiset kasvonsa viehättivät kaikkia. Hän oppi valikoiduin liikkein näyttämään häikäisevää niskaansa ja käsivartensa suloista alastomuutta. Hän oppi myöskin salavihkaa tyhjentämään lasinsa jääastiaan ja sanomaan viiniä maistaessaan huolimattomasti:

— En pidä tästä; juon mieluummin väkevämpää.

Ja kun hänen pingoittuneet piirteensä lisäksi alkoivat hiukan kärsiä epäterveestä elämästä silti menettämättä yksinkertaista jalouttaan, ja kun hän myöskin puhui sujuvasti ja hyvin ranskaa, italiaa ja englantia, sai hän hämilleen kaikki lyhytaikaiset juomatoverinsa. Ja vain harvoin ei hän saavuttanut sitä mitä hän halusi.

Usein koskettivat samppanjasta märät huulet hänen kaulaansa, saastaiset kädet puristelivat häntä ja hyväilivät hänen rintojaan. Hampaat yhteenpurtuina ja silmät elottomina sieti hän näitä hyväilyjä; mutta hänen kylmyytensä teki niistä tavallisesti pikaisen lopun. Mutta vielä raskaammalta tuntui hänestä kaikkien näiden ihmisten kysymyksiin vastaaminen, joita Montmartre'in valot vetivät puoleensa kaikilta maailman kulmilta. Hän tiesi hyvin, etteivät he tulleet Samovar'iin niinkuin johonkin muuhun ravintolaan vain juomaan ja yksinkertaisesti huvittelemaan. Varmasti heitä veti sinne sen omalaatuinen sisustus, puvut ja laulu. Mutta myöskin hämärä toive saada edes silmänräpäyksen ajan nauttia kokonaisen kansan kurjuudesta, ja lisätä remuisen yön banaaleihin huvituksiin hiljaisempi, arveluttava ja perverssi nautinto saada tunkeutua kauniiden ja tuskan jäytämien kasvojen peittämiin sieluihin.

Helena kärsi siis moninverroin enemmän kuin suudelmista hänen menneisyyttään, kasvatustaan, perhettään, tapaa, millä hän oli tähän asemaan joutunut, koskevista kysymyksistä, joihin hänen täytyi vastata tai valehdella. Helena käsitti, ettei Samovar'issa myyty ainoastaan samppanjaa ja lauluja ja hiukkasia hänen ruumiistaan. Mutta hän oppi myöskin ymmärtämään paremmin menneisyyttään ja kaiken varhaisemman elämänsä, kaiken kasvatuksensa, omalaatuisuutensa ja neitseellisyytensä häviämisen, kaiken jaloutensa ja kurjuutensa. Näinä loputtoman pitkinä öinä polkivat sen kaiken lokaan juopuneet, jotka kulkivat edestakaisin ja penkoivat karkeasti esiin kaikkein salaisimmat ja kalleimmatkin aarteet.

Ja musiikki, joka repi hermoja ja piiskasi aisteja! Mustalaislaulut, villit ja himokkaat! Ja velvollisuus juoda, mitä Helena jatkoi ainoastaan jonkinlaiseen jäykkyystilaan asti, sillä hän ei halunnut vielä deliriumia ja tiedottomuutta!

Ainoastaan Vera Petrovnan laulu tuotti hänelle jonkinlaista helpotusta. Nuo kasvot ja tuo ääni, niin läpituntevat, pysyivät muuttumattomina. Häntä olisi voinut luulla papittareksi, jolla on lupa astua jumalien eteen. Kaikki vieraat hakivat häntä umpimähkään, vaistomaisesti. Mutta Helenaan he vaikuttivat kuin myrkky. Kaikki oli vain sanoja, villejä, kuumeisia rytmejä, täynnä nyyhkytystä ja aistillisia huutoja.

Kun tyttö pääsi vapaaksi tästä kuningaskunnasta ja katsoi apua-anovasti ympärilleen, näki hän vain vihattuja kasvoja. Lähdettyään Samovar'ista täytyi hänen palata hotelliinsa, joka oli mitä alhaisimman haureuden pesäpaikka.

Kun hän aamuin kulki Sans-Souci'n tai jonkun muun baarin ohitse, tunsi hän usein halua astua sisään, liittymään venäläisten seuraan, juomaan heidän kanssaan, ei ammatin vuoksi, vaan vapaasta tahdostaan, pelkästä juomisen halusta. Mutta hän muisti, ettei hänellä ollut rahaa. Kaiken, minkä hän ansaitsi, antoi hän Terhanille; sillä hän tahtoi suorittaa velkansa niin pian kuin mahdollista. Eikä kukaan hänen tovereistaan kutsunut koskaan häntä mukaan.

Vihollisuus heidän välillään jäi pysyväksi. Ellei se ollutkaan katkera kuin ensimmäisenä päivänä, kuulsi se selvästi jäisen kohteliaisuuden naamion alta… Mutta silti tuntui Helenasta usein, että Vera Petrovnan silmät kohdistuivat häneen epäröivän myötätuntoisina. Hän oli kuitenkin liian ylpeä ottaakseen ensimmäisen askeleen lähemmäksi.

Sitävastoin oli Nadja, kuorotyttö, joka istui laulun aikana hänen vieressään, vannonut peittelemätöntä vihaa Helenaa kohtaan.

Tuo laiha nainen, joka elähtäneine ja lakastuneine kasvoineen näytti toisten rinnalla silmiinpistävän vanhalta, teki merkillisen poissaolevan vaikutuksen. Hänen puhdas, mutta heikko ja hiukan ilmeetön äänensä herätti Helenassa sääliä, mutta lämmötöntä ja kylmää sääliä, jota tunnetaan epämiellyttävää sairasta kohtaan. Ja tämän säälinkin hävittivät ne lukemattomat pisteliäät huomautukset ja loukkaavat pilat, julmat viittailut hänen menestyksestään Samovar'in vieraiden keskuudessa, ja ilkeä nauru, jolla Nadja joka ilta kidutti häntä.

Ensi päivinä ponnisteli Helena turhaan aivojaan ymmärtääkseen, mikä oli aiheuttanut tämän itsepintaisen katkeruuden. Mutta pian hän lakkasi vaivaamasta sillä itseään ja tyytyi mahdollisimman paljon välttämään tätä käsittämätöntä vihollista. Mutta jatkuvasti tunsi hän silti Nadjan halveksivien katseiden seuraavan itseään. Helena oli viettänyt yön kahden tolkuttomasti humalassa olevan, mutta muuten patriarkaalisen arvokkaan ameriikkalaisen seurassa. Molemmat olivat niin liikutettuja kuullessaan hänen puhuvan englantia, että he lähtiessään pistivät melkein väkisin hänen käteensä pinkan dollarinseteleitä. Ensimmäisen kerran sai Helena juomarahoja niin epätahdikkaalla tavalla. Ne polttivat hänen kädessään; ja hän oli iloinen voidessaan Samovar'issa vallitsevan tavan mukaan antaa ne Rizinille. Kun ne piti jakaa, sanoi ruhtinas:

— Vaihdan ameriikkalaisen rahan kassassa. Voimmehan jakaa sen huomenna.

Silloin kajahti Nadjan kimeä ääni:

— Olen varma, huusi hän, — että meidän juhlittu kaunottaremme on siitä hiukan pistänyt omaan taskuunsakin.

Helena ei enää voinut hillitä itseään kuullessaan tämän loukkauksen. Hän meni vihollisensa luo ja sanoi koko ruumis vavisten, pakotetun rauhallisesti, jonka taakse kätkeytyi suunnatonta vihaa: — Sallin teidän tarkastaa itseni, mutta ellette löydä mitään, niin…

Silloin kiertyi käsivarsi hänen, ympärilleen. Hän vaikeni. Sitten yritti hän väkivalloin vapautua, mutta huomasi aivan vieressään Vera Petrovnan profiilin.

— Lapseni, mutisi mustalainen, — te olette oikeassa, mutta älkää puhuko mitään. Selitän teille kaiken…

Hän jatkoi käskevästi:

— Olet tehnyt väärin, Nadja, pyydä anteeksi!

Nadja totteli niin äkkiä ja niin surkuteltavan voimattomasti, että Helenan kiukku pian lauhtui. Mistäpä hän ei olisi kieltäytynyt, kunhan vain Vera Petrovnan käsivarsi lämpimästi jäisi hänen olalleen?

— Tulkaa nyt, sanoi Vera.

He istuutuivat yksinäiselle sohvalle. Kelmeä aamuvalo hiipi huoneeseen.
Juoksupoika alkoi lakaista lattioita.

— Lapsukaiseni, alkoi mustalainen — minä olen syyllinen. En ole rakastanut teitä enkä tehnyt teille oikeutta.

— Mutta miksi sitten, miksi?

— Nyt olen muuttanut mielipidettäni, mutta te ette ole sitä huomannut. Kuulkaahan. Pidin teitä houkutuslintuna, joka kuljeksii paikasta toiseen, myy itseään ja vie toisilta paikan. Mutta kuoroni on minulle kaikkeni. Myönnän, ettei se kelpaa kovinkaan suuriin, mutta minä suojelen sitä, sillä, he kaikki ovat köyhiä ja rehellisiä ihmisiä.

— Tiedän sen, sanoi Helena, joka muisti Ludmillan sanat.

— Ymmärrätte siis, jatkoi Vera Petrovna kuin peläten kiitospuhetta, — että kun ensin näin teidät, ajattelin teidän työntävän jonkun omistani syrjään. Terhan on säälimätön. Ellei hän olekaan tähän mennessä sitä tehnyt, on se tapahtunut vain pelosta, että minäkin menisin. Olen halveksinut teitä. En keksi sille mitään muuta ilmaisua, sillä minä en tunne mitään puolinaisesti. Kuoro on myöskin halveksinut teitä, varsinkin Nadja, joka tunsi itsensä tuomituksi. Hän on Terhanin mielestä kiusallinen. Voitte olla varma, että Terhan ajaa hänet pois niin pian kuin mahdollisia. Ja silloin on hän kadulla. Mutta hänellä on kaksi lasta ja mies, joka ei saa mistään työtä.

— Sellaista en aio missään nimessä sallia. En tahdo. Mieluummin menen itse.

Vera Petrovna syleili Helenaa sanoen:

— Tiedättekö, minä punnitsen ihmiset heidän laulunsa mukaan. Siitä asti, kun kuulin äänenne, olen tuntenut omantunnonvaivoja. Odotin vain ensimmäistä sopivaa tilaisuutta.

Hän mietti hetken ja jatkoi:

— Kun ajattelee, että Nadjalla oli Moskovassa suuri talo omaani vastapäätä, ja että heillä neljällä nyt on asuttavanaan yksi ainoa huone, että hän värisee jokaisen kuluttamansa frangin vuoksi! Luonnollisesti tulee hän mielettömäksi nähdessään, miten ravintolassa annetaan niin paljon rahaa muille hänen silmäinsä edessä. Hän kadehtii kaikkea ja kaikkia, mutta luottaa minuun. Jumala antakoon hänelle anteeksi. Hänellä on kolme nälkäistä suuta täytettävänä, hän on jo liian vanha, ja sitten tämä ammatti.

— Mutta, Vera Petrovna, eikö teidän ammattinne ole sama?

Mustalainen nauroi pitkään ja kuhertavasti, niin että hänen hampaansa välkkyivät, hampaat, jotka olivat yhtä valkeat ja kiiltävät kuin hänen hiuksensa.

— Minun laitani on aivan toinen, vastasi hän. — Mitä minua hyödyttää se, että isäni oli suuri herra. Suonissani kiertää ennen kaikkea äitini veri. Ja tiedättekö, millainen nainen hän oli? Hän lauloi ja tanssi koko yön, sitten yksinään kotona koko päivän, ja kun hänen voimansa loppuivat, palkkasi hän jonkun seuraansa kuuluvan pikkutytön tanssimaan ja laulamaan. Ja minä, minä aloin jo kahdeksanvuotiaana. Keskiyön tullen nukahdin tuoliini. Silloin kaadettiin vodkaa kurkkuuni, jotta jälleen virkistyisin. Jos minun pitäisi kertoa teille elämästäni, voisitte kuunnella minua aamusta iltaan. Miten minut kolmitoistavuotiaana naitettiin erään tanssijan, elukan kanssa, miten eräs nuori kenraali vietteli minut, miten elin hänen maatilallaan hänen seurassaan samalla kertaa saaliina ja valtiattarena, miten sitten toinen avioliittoni teki minut rikkaaksi ja vallankumous köyhdytti minut, miten avojaloin saavuin Berliiniin. Mutta nyt olen nälkäinen ja janoinen. Kerron teille joskus toiste. Mutta mitähän puuhailee se vintiö, jota odotan?

Hän huusi:

— Kyril, tuletko sinä?

Hiukan raaka ääni vastasi tarjoiluhuoneesta:

— Mene vain edellä, minä lasken lautaset.

— Kuka se on? kysyi Helena.

— Kokkimme, ruhtinas Heridze.

— Mikä Heridze?

— Niin, niin, lapsukainen, teidän lienee vaikea uskoa sitä. Mutta hän on todellakin kuuluisa Kyril Heridze.

Lapsena oli Helena kuullut puhuttavan tästä miehestä. Hän tiesi hänestä vain sen, mitä hän oli siepannut vanhempiensa ja näiden ystävien keskusteluista, mutta tämä vähäkin riitti kietomaan legendan tuon miehen ympärille. Ja millaisen legendan! Täynnä rakkautta, hurjuutta ja rikoksia. Hänessä heräsi sekavia muistoja.

Kaukaasian hallitsevien ruhtinasperheiden perillinen… Venäjän kaunein kavaljeeri… kaikki sydämet syttyivät vain hänen ratsunsa kavioiden kuminastakin… Japanin sodan sankari. Keisarillisen perheen sukulainen… joka pieksi nagaikalla naisen kuoliaaksi. Menetti yhdessä ainoassa pelierässä koko perintönsä… alennettiin kolme kertaa sotilasarvostaan. Läksi maailmansotaan tavallisena sotamiehenä. Valloitti konekiväärin pelkällä tikarilla aseistettuna. Jättiläishuijauksia. Vallankumouksen aikana jonkinlainen kuningas Turkestanissa; sitten hänen jälkensä hävisivät.

Helena muisti myös erään jutun, joka aina oli ihastuttanut häntä. Kun hän oli kerran myynyt maatilan, joka ei kuulunut hänelle, ja tuomari kysyi syytä hänen menettelyynsä, vastasi hän:

— Koska minä en tarvinnut sitä.

Tämä hillitön mies siis…

Tuntui niinkuin Vera Petrovna olisi seurannut Helenan otsan takana viliseviä kuvia, sillä nyt hän sanoi:

— Juuri sama Heridze valmistaa ne oivalliset shashlik'it, joita teidän ihailijanne teille tarjoavat. Mutta menkäämme nyt, hän kyllä tulee perässä.

Ulkona oli jo päivä. Aurinko ei vielä ollut kohonnut kaupungin ylle, vaikka sen nousun jo aavistikin. Huolimatta autoista, yökuljeksijoiden kalpeista kasvoista ja huonosti maalatuista naisista oli sarastavassa aamussa äärettömän paljon puhtautta.

Mutta Vera Petrovna ja Helena, jotka tulivat ihmisten ja tupakansavun kyllästämästä ilmapiiristä, astuivat heti toiseen, yhtä tympeään, mutta vielä pienempään paikkaan. Ravintolan nimi oli Lesghine. Se oli kuuluisa kaukaasialaisista ruuistaan. Melkein yksinomaan venäläisiä kävi siellä. Eikä ravintola pyrkinytkään millään tavoin häikäisemään upeudellaan. Tarjoilijat seurustelivat ujostelematta vieraiden kanssa. Orkesterin muodostivat piano ja viulu. Koristuksina oli ainoastaan kaksi vastakkaisilla seinillä riippuvaa mattoa. Mutta keittiöstä tulvi maustimien ja öljyn tuoksu, joka loihti esiin koko Idän.

Vera Petrovna otettiin vastaan kunnioituksella ja ilolla. Lesghine'in omistaja, Samovar'in entinen tanssija, suuteli hänen kättään ja vei hänet parhaaseen pöytään. Helena silmäili uteliaana ravintolan kantavieraita. Melkein kaikki olivat kaukaasialaisia. Heidän solakat uumansa ja terävät kasvonsa toivat hänen mieleensä Feodorin. Varmasti hän oli jo parantunut. Konemaisesti laski Helena, että oli jo vierinyt enemmän kuin kuukausi siitä kun hän läksi sairaalasta. Hän hätkähti ajatellessaan, miten nopeasti aika oli kulunut. Mutta onnellinen hän ei ollut. Sitten hän ajatteli Natalia Borissovnaa.

Tiesikö hänen sisarensa, mitä hänestä oli tullut?

Ehkä hän oli kuullut Shuvalovilta tai Samuel Jakovlevitshilta.

Ja varmastikaan eivät he sitten enää tapaisi toisiaan.

— Ei mitään surullisia mietteitä, lapsukainen, sanoi Vera Petrovna äkkiä. — Ei pidä ajatella mitään. Kilistäkäämme ystävyytemme onneksi.

— Mutta mitä te minulle annattekaan? kysyi Helena heikosti hymyillen. — Vodkaa, ja vielä noin suuren lasillisen. En ole vielä milloinkaan juonut sitä.

— Teidän täytyy alkaa sillä. Haluan tehdä teistä oikean mustalaisen. Ensin vodka, sitten kaikki muu. Ja kun te, jolla on tuollainen ääni, osaatte laulaa kaksikymmentä romanssia siten kuin äitini minua opetti niitä laulamaan, silloin ei teidän enää tarvitse istua pöydissä. Sen voitte uskoa. Tai te käytte niissä vain laulamassa niinkuin minäkin. Ja teitä kunnioitetaan.

Vera Petrovna söi ja joi paljon. Huomasi, että hänen ruumiinsa vaati voimakkaita ruokia ja alkoholia kestääkseen yön rasitukset. Mutta eniten tässä mustalaisessa ihastutti ja veti puoleensa Helenaa se, ettei tämä eläimellinen voima häirinnyt hänen liikkeittensä hienoa notkeutta, hänen kasvojensa ylpeää kauneutta eikä mitään, joka oli rodunomaista Vera Petrovnan olennossa ja sanoissa. He keskustelivat paljon ja kauan. Kun Helena ei voinut salata ihmetystään Samovar'in öitten harvinaisen taikurin monipuolisen ja laajan sivistyksen vuoksi, sanoi Vera Petrovna:

— Olen lukenut paljon, aivan yhdentekevää mitä. Vaikkakin äitini minun alkaessani opetella aakkosia löi minua ja sanoi, ettei todellinen mustalainen tarvitse sellaista. Mutta toinen mieheni kehitti minua paljon. Hän teki minusta suurmaailman naisen. Hänhän oli niin rikas ja niin hyvä. Mitä vuosia Moskovassa vietimmekään!

— Ja missä hän on nyt?

— Sitä en tiedä. Erosimme juuri vähän ennen vallankumousta. Hän halusi tutustua Kiinaan ja minun oli palattava takaisin yöravintoloihin. En osannut enää elää ilman niitä. Ehkä tapaan hänet vielä joskus. Kaikki tapaavat toisensa Pigal'issa. Kuten Heridze — kaksikymmentä vuotta sitten oli hän sisarpuoleni rakastaja. Siitä lähtien en ollut häntä nähnyt.

Hän alkoi hyräillä mustalaislaulua:

Mi ollut on, mi kaunist, ollut on. on poissa nyt, jo kauan sitten häipynyt.

— Ah, Vera, rakkahin, lausui sama raaka ääni, jonka Helena oli kuullut Samovar'in tarjoiluhuoneesta. — Aina laulu huulilla ja lasi vodkaa hampaitten välissä!

Kaikki huoneessa olevat kaukaasialaiset olivat ruhtinas Heridzen astuessa sisään nousseet seisomaan.

— Istukaa, pojat, sanoi hän, — ja kiitos kunnioituksesta, jolla tervehditte vanhinta dshigittiänne.

Hänellä oli yllään vanha, likainen, sininen asetakki ruosteisine patrooneineen, turkislakista läksivät karvat ja leukaan asti napitettu kaulus herätti epäilyksiä, tokko hänellä oli ollenkaan paitaa karhean kankaan alla. Mutta tämä köyhyys ja huolimattomuus tekivät hänet vain puoleensavetävämmäksi.

Hän oli melkein kuusikymmenvuotias, mutta hänen kookas, ryhdikäs vartalonsa uhosi vielä lannistumatonta voimaa. Pää oli kalju, mutta hampaat kiilsivät valkeina kuin nuorukaisen. Hänen päänsä oli niin ylpeästi pystyssä, ettei näköjään mikään voinut sitä taivuttaa. Ja jokainen hänen liikkeensä todisti ylhäistä varmuutta. Hänen kasvonsa olivat vielä kauniit, kiitos piirteiden säännöllisyyden, silmien miltei sietämättömän liekin ja ennen kaikkea hänen ilmeensä hehkuvan hurjuuden.

Kun hän ojensi Helenalle kätensä, ei tämä voinut irroittaa katsettaan kauheasta arvesta, joka ulottui ranteesta rystysiin.

— Sitä voisi kyllä pitää rautaisten kahleitten jättämänä merkkinä, eikö totta? virkkoi hän istuutuessaan. — Olen kyllä kantanut kahleitakin, mutta en tarpeeksi kauan. Tuon sain turkkilaisella purjealuksella, joka vei minut Trébizonde'ista Konstantinopoliin. Sitä en kai ole sinulle vielä kertonutkaan, Vera. Yritin parin tataarini kanssa heittää sen miehistön yli laidan. Ei, se tapahtuikin Mandshuriassa.

Hän katseli kiinteästi Helenaa.

— Kauniit kasvot, jatkoi hän, — ja kaunis ruumis. Mutta väärä mustalainen, eikö niin? Muinoin en olisi rakastunut sinuun. Rakastin aito mustalaisia, he osasivat kiduttamisen taidon. Muut naiset ovat roskaa heidän rinnallaan. Eikö totta, Vera? Sisaresi, muistatko vielä? Portto, verenimijä. Usein tahtoisin purra kurkkusi poikki kostaakseni perheellesi. No, annetaan sen nyt olla, mutta sitävastoin voisit sentään tarjota minulle jotakin juotavaa. Mutta ei vodkaa, näihin tunteihin kuuluu punaviini ja vuohenjuusto.

— Entä miten voi Jacquot? kysyi Vera Petrovna.

— Olin juuri hänen luonaan. Siksi tulen näin myöhään. Hän nukkuu,
Niinpä voin olla rauhallinen. (Yllätyksellisesti hymyili hän hellästi).
Tiedätkö, voin pian ostaa hänelle puvun. Olen tehnyt Terhanin kanssa
kauppoja.

— Sinäkö kauppoja?

— Olen toimittanut hänelle tanssijan, mutta sellaisen, jonka veroista ei ennen ole nähty. Älä kysy, kuka hän on. Se on salaisuus. Vain minä saatoin suostutella hänet siihen. Ja vaivoistani lahjoittaa Terhan Jacquot'lleni puvun.

Hän joi nopeasti suuria lasillisia punaviiniä ja söi ahneesti sormin jättiläismäisiä juustoviipaleita ilman, että hänen haukkamainen ulkomuotonsa siitä vähääkään muuttui. Hänkin kuului rotuun, jota syöminen ja juominen ei tee lihavaksi, joka on syntynyt siihen ja jossa sisäinen liekki tuhoaa kaiken.

Äkkiä lopetti Heridze syöntinsä ja kuunteli. Ulkoa kuului sekavaa melua, kiihtyneitä ääniä ja solvauksia.

— Tappelu, mutisi vanha ruhtinas, ja hänen silmänsä hehkuivat.

Hän aikoi juuri nousta, kun ovi kolisten aukeni ja sisään syöksyi punatukkainen nainen hattu kädessään. Kaksi miestä seurasi häntä. Kaikki olivat vahvasti humalassa.

— Sehän on Olga, sanoi Vera osoittamatta mitään ihmettelyä.

Nainen huusi:

— Vera, sano toki näille molemmille, että he jättävät minut rauhaan!

— Et kai sinä sentään nyt jätä meitä pulaan, sanoi toinen miehistä hyvin epäilyttävällä ranskankielellä. — Ja sitäpaitsi vielä tuollaisen vanhuksen vuoksi.

Hän purskahti äänekkääseen nauruun ja osoitti sormellaan Heridzen kaljua päätä. Mutta hän ei ollut vielä ehtinyt edes lopettaa, kun ruhtinas seisoi hänen vieressään.

— Pysykää paikoillanne, sanoi hän kaukaasialaisille, jotka silmänräpäyksessä olivat vaiteliaina asettuneet hänen taakseen.

Sitten karjaisi hän nyrkkiään kohottaen, niin että hänen hartiansa näyttivät suunnattoman leveiltä, molemmille miehille: Ulos!

— Älä ole liian kova heille, Kyril, sanoi Olga hänelle äkkiä rauhoittavasti. — Minähän olen saattanut heidät noin juovuksiin.

Heridze antoi nyrkkinsä vaipua.

Ja hän tarttui molempia lujasti kaulukseen ja kantoi heidät ojennetuin käsin, näköjään ollenkaan ponnistamatta voimiaan, kynnykselle. Kuului, miten pari ruumista kolisten vieri katukäytävälle.

— Olin varma, sanoi Olga nauraen, — että Kyril vapauttaisi minut heistä. Pelkäsin vain, että hän pitelisi heitä liian pahasti. Olen kerran Konstantinopolissa nähnyt hänen tappelevan kahdeksan Denikinin upseerin kanssa. Hän ei hevillä kärsi heitä. Revolverinlaukauksella pirstasi hän lampun, niin että he eivät voineet ampua häntä, ja kun uudelleen saatiin valoa, makasivat kaikki lattialla. En tiedä, miten hän oli saanut sen aikaan. Ja minkä näköisiä he olivatkaan!

Hänen puhuessaan katseli Helena hänen aistillisia huuliaan, hänen merenvihreitä silmiään, jotka antoivat sen rauhattoman tunteen, että hän oli joskus ennen ne nähnyt. Hän ei osannut selvittää, missä ja milloin, mutta ei myöskään muistanut sitä, että kasvot ja ruumis olisivat silloin olleet noin lihavat.

— Ettekö tunne minua? hän kysyi. — Luulen, että olemme jo ennenkin kohdanneet toisemme.

— Ei… en… mutta mikä on nimenne? Ehkä silloin…

— Helena Borissovna Studnitski.

— Kuvernöörin tytär? Niinkö? Jumala, missä se nyt olikaan? Odottakaahan, nyt muistan, odottakaahan; oleskelin kerran kodissanne kolme päivää puolisoni, kreivi Dahlinin kanssa, joka oli jollakin tarkastusmatkalla. Mutta te olitte siihen aikaan vielä hyvin nuori. Se oli vuonna 1913, ellen erehdy.

Miten kauaksi Helena yhtäkkiä joutuikaan Rue Pigalle'ilta ja ravintola Lesghine'istä, miten kauas Montmartre'in merkillisistä aamuista, jolloin unettoman yön uuvuttamat ihmiset yhä edelleen tuhlasivat sieluaan ja ruumistaan! Hän näki edessään puiston laajan, vihannan nurmikon. Kauniista vaunuista astuivat alas kunniamerkkien kokonaan peittämä vanhus ja hyvin nuori, solakka ja vilkas rouva, jonka silmät olivat yhtä vihreät kuin Olgankin.

— Ah, miten hyvin sen muistankaan, mutisi Helena lapsekkaasti hymyillen. — Ja te halusitte heti ratsuhevosta, eikö totta?

— Silloin se oli varmasti hän, puuttui puheeseen Heridze, joka rauhallisesti oli jälleen istuutunut muitten luo. — Hän istui satulassa kuin hurjan divisioonan ratsumies. Eikö totta, pikku Olga, sinä rakastit minua silloin paljon. Ja metsästysretket Terzovin luona. Onko tämä hyväntahtoinen, paksu eversti tullut nyt järkeväksi, vai mitä? Samovar'ista päästyään kiiruhtaa hän asuntoonsa esikaupunkiin. Kuvitelkaa, hänellä on pieni puutarha, joka on koko hänen onnensa. Mikä todellinen hovimestari!

Hän nauroi tuota demoonista ja katkeraa nauruaan, joka aina värisytti
Helenan hermoja.

— Vaikene, vaikene, kuiskasi Olga. — Älä pilkkaa häntä. Hän on oikeassa, emme me.

— Ha ha, huomaan, kreivitär, että te nyt hoidatte kadonneen nuoruutenne kyynelten kostuttamia, pieniä, sinisiä kukkia. Minä kunnioitan sitä, minä kunnioitan sitä, mutta minä juon.

Olga tempasi lasin hänen kädestään ja tyhjensi sen yhdellä siemauksella.

— Lisää! sanoi hän ahneesti.

Sitten syleili hän Vera Petrovnaa:

— Verotshka, rakkaani, romanssi, pian! Ja sinä tiedät, mikä. Minun lempiromanssini.

— Mutta kitarransoittajani ei ole täällä.

— Missä hän on?

— Ehkä Sans-Souci'ssa, ehkä vuoteessaan.

— Lähetetään noutamaan häntä, herättämään hänet, tässä on sata frangia hänelle. Minä olen rikas. Houkuttelin suunnattoman summan rahaa noiden Kyrilin ystävien taskuista. Nyt huvitellaan.

— Hei!

Hän päästi sotahuudon, jonka Helena oli kuullut dshigitovkassa.

Ihmeellinen juhla alkoi. Olisi voinut sanoa, että näihin kolmeen henkilöön iskeytyi yhtaikaa sama salaperäinen ja tuhoava voima. Ei milloinkaan ennen ollut Vera Petrovnan ääni ollut niin liikuttava, eivät milloinkaan hänen kasvonsa niin intohimosta palavat. Hänhän lauloi sukulaissieluilleen ja uhmasi laulunsa hurjuudella ja barbaarisella riemulla heidän koko nykyistä alennustaan.

Mitä vahinkoa olemme kärsineet, näyttivät hänen sekavat silmänsä sanovan, me olemme olleet oikeassa eläessämme viinistä, rakkaudesta ja rohkeudesta. Mitä liikuttaa meitä se, että tämä seikkailuton kaupunki, jota emme tunne, ympäröi meidät halveksunnallaan. Me olemme joitakin minuutteja tunteneet iloa, jonkalaista ei täällä koe kukaan.

Ja mustalaislaulujen kertosäkeet kohosivat voimakkain siiveniskuin, Vera Petrovnan valkeat hiukset liehuivat ja prinssi Heridze pusersi hitaasti kätensä nyrkkiin, nuo kädet, jotka olivat niin paljon surmanneet, ja Helenan tuntemista vihreistä silmistä tipahtelivat raskaat ja harvinaiset kyynelet. Ja he joivat keskeytymättä, itse edes sitä huomaamatta, ikäänkuin haluten tiivistää ja rikastuttaa arkaa olemustaan ja siten voidakseen tarjota heidän liian avarissa sydämissään asuvalle nimettömälle ja kasvottomalle jumalalle arvokkaamman uhrin. Liian avara sydän, se juuri ajoi heitä sinne tänne heidän hillittömässä elämässään.

Silloin heräsi myöskin Helenassa piilevä demooni, joka vaati häntä vapautumaan itsestään. Viime viikkojen aikana, hänen koettaessaan mukautua Samovar'iin, oli se jättänyt hänet rauhaan. Hän oli jäykkä ja täynnä ainoastaan surullista välinpitämättömyyttä itseään ja muita kohtaan. Ja hän oli ajatellut, ettei hän enää milloinkaan elämässään joutuisi sen innostuksen valtaan, joka oli siihen asti vaatinut häntä muodostamaan itsensä jonkun ihannekuvan mukaan. Mutta täällä, yhdessä näiden ihmisten kanssa, jotka olivat deliriuminsa uhreja, hän jälleen innostui, ja hänen demooninsa kuiskaili hänelle:

Näethän, jokaisella elämällä voi olla sankarilliset piirteensä. Sinä olet nyt mustalainen. Ole niinkuin he, ole riippumaton, villi ja iloinen! Älä pelkää enää alkoholia! Älä ole kitsas itsellesi! Laula ja pala! Se on ammattisi ainoa kauneus. Ja silloin olet oleva suuri ja puhdas kuin orgioitten papitar ja samalla niiden uhri.

Kuten aina, alistui Helena nytkin tämän äänen valtaan. Uusi tuli liekehti hänen silmissään, jotka Samovar'in vieraat olivat nähneet vain tyhjinä ja murheellisina. Hurja rohkeus elostutti hänen piirteensä. Hän alkoi polttaa. Hän ei enää välttänyt alkoholia, hän etsi sitä ja vaati kovaäänisesti juomaan. Yhdellä iskulla tapasi hänen viinin ja alkoholin muuttama äänensä sen jäljittelemättömän sävyn, joka kuuluu mustalaismelodioihin, ja joka paisuu ja tunkeutuu sydämiin kuin kummallinen tuska. Itse Vera Petrovnakin oli hämmästynyt.

Tämän ratkaisevan yön jälkeen ei Helena enää heti suoraan työstä palannut huoneeseensa. Koska hän oli maksanut Terhanille koko velkansa, saattoi hän itse määrätä, minne hän ansionsa käyttäisi.

Hän tuhlasi rahansa jonkinlaisella itsepintaisella raivolla kaikkiin venäläisiin ravintoloihin ja ranskalaisiin baareihin, jotka aamuhämärissä ottivat vastaan ne, jotka olivat yönsä viettäneet muita huvittamassa.

Hän teki velkoja kaikkialla. Eivät mitkään ansiot riittäneet tyydyttämään tätä hävittävää himoa; sillä eihän hän voinut juoda yksinään. Hänen oli kutsuttava mukaan Vera, Heridze, Olga ja muut, jotka hän oli oppinut tuntemaan noina mielettöminä aamuina. Hänestä tuli äkkiä Pigal'in kansalainen, avomielisyytensä ja suurpiirteisyytensä vuoksi rakastettu kansalainen. Miten monet, jotka hän tunsi ainoastaan etu- tai pilkkanimeltään, sinuttelivatkaan häntä nyt! Miten usein olikaan hän hiukset valloillaan, kirjavassa puvussaan kuljeskellut horjuen pitkin katuja löytääkseen ravintolan, jossa olisi vielä enemmän melua, vielä enemmän laulua.

Vasta puolenpäivän seuduissa palasi hän hotelliin. Kokonaan nääntyneenä kahdentoista tunnin hurjastelusta vaipui hän kuolemankaltaiseen uneen, usein täysissä pukeissaan. Hänen herätessään olivat kaarilamput jo sytytetyt. Sitten läksi hän tavallisesti Vera Petrovnan luokse, joka vielä vuoteessa lojuen poltteli lakkaamatta itse kiertämiään savukkeita pitkässä pahvi-imukkeessa. Siellä joivat he teetä ja pistäytyivät vielä hetkeksi Sans-Souci'hin. Ja sieltä nieli Samovar heidät koko yöksi, ja senjälkeen pikku ravintolat, jossa he täydelliseen uupumukseen asti tuhlailivat rahojaan ja hermovoimaansa. Niin sulkeutui piiri heidän ympärillään, Pigal'in noiduttu piiri.

Ei milloinkaan ollut Helena saanut niin paljon menestystä kuin tänä aikana. Hän säteili vielä nuorekasta kauneutta, jota hänen nykyinen elintapansa jo hitaasti lakastutti ja tärveli. Hänen kasvoilleenkin painautui se pateettinen tasapaino, jonka hänen entinen ja nykyinen elämänsä muodostivat.

Mutta niiden miesten ihailunosoitukset, joille hän Samovar'issa lauloi, eivät liikuttaneet häntä. Kaikki sekoittivat asiaan rahan. Se ihanneolento, joka häämöitti hänen edessään, työnsi alusta pitäen syrjään kaikki aineelliset intressit ja laskelmat. Vaikkei hän muihin lakeihin mukautunutkaan, oli kuitenkin olemassa yksi, jota hän ehdottomasti noudatti: omaa hyötyään tavoittelemattoman ja korvauksettoman rakkauden. Tässä suhteessa oli Helena samanlainen kuin useimmat venakot, jotka joivat itsensä tiedottomiksi, mutta humalasta tajuttominakin ollen torjuivat kaikki hyväilyt, jotka eivät heitä miellyttäneet. Eikä niissä miehissä, joiden seurassa Helena vietti yönsä, ollut ainoatakaan, joka olisi vetänyt häntä puoleensa. Oli vieraita tai sitten tovereita. Mutta oliko hänellä sitten aikaakaan unelmoida rakkaudesta, kun hän keskiyöstä alkaen, pää alkoholin kuumentamana ajatteli ainoastaan juomista, laulamista ja muiden laulun kuuntelemista?

Eräänä iltana hän kuitenkin ajatteli, vaikkakin vain silmänräpäyksen ajan, voivansa rakastaa.

Noin viikon ajan ilmoitteli Terhan Parisin venäläisissä ja englantilaisissa sanomalehdissä, että kesäkuun 15 päivänä esiintyisi Samovar'issa salaperäinen, verraton kaukaasialainen tanssija, "Daghestanin punainen kotka". Pigal'issa vallitsi kuumeinen uteliaisuus. Useimmiten levisivät tiedot siellä nopeasti, mutta tällä kertaa ei kukaan tiennyt mainita nimeä. Vain Kyril irvisteli kuullessaan kahviloissa kierteleviä huhuja, mutta kieltäytyi jyrkästi puhumasta mitään.

Ilmoituksissa mainittuna päivänä oli Samovar viimeistä paikkaa myöten täynnä. Kello yhteen mennessä yöllä eivät soittajat eivätkä laulajattaret olleet nähneet tuntemattomasta vilahdustakaan. Samuel Jakovlevitsh saattoi sanoa ainoastaan sen, että orkesterille oli annettu käsky soittaa intohimoinen lesghinka heti kuoron esityksen päätyttyä.

— Mutta me näemme hänet siitä huolimatta, ennenkuin hän alkaa, huudahti pikku Ludmilla, joka oli vielä kärsimättömämpi kuin muut.

— Täytyyhän hänen sentään tulla sisään ovesta, niinkuin kaikkien muidenkin.

Mutta kuoro oli jo lopettanut, eikä vieläkään ollut ketään uutta olentoa sukeltautunut esiin. Lesghinkan ensi tahdit kajahtivat. Silloin riuhtaistiin Terhanin komeron ovi rajusti auki ja ulos ponnahti purppurapukuinen paholainen. Helena kirkaisi heikosti. Se oli Feodor.

Hän oli tuntenut tämän heti, vieläpä näkemättä edes hänen kasvojaan, tuosta petoeläimen hypystä, jota kukaan ei olisi osannut jäljitellä. Niin, hän se oli, hän tanssi, niinkuin hän istui hevosen selässä, niinkuin Vera Petrovna lauloi. Kaukana ajasta ja maailmasta oli tuo rytmikäs mielettömyys, tuo lihasten ihana hurmio, puku, joka verhosi atleettimaista ruumista ja teki hänet siivet levällään leijailevan kuninkaallisen linnun näköiseksi.

Musiikin tahti kiihtyi. Vera Petrovna säesti huomaamattaan sitä käsiään taputtaen ja laulaen. Dshigitovkan hurja "hei" kaikui kuin itsestään Feodorin huulilta ja paljaat tikarit välkkyivät hänen käsissään. Hän pisti molemmat säkenöivän valkeiden hampaittensa väliin, kasvot muuttuivat taistelunaamioksi ja hän alkoi pyöriä villisti ympäri kuin dervishi.

Kun hän viimeisen akordin soidessa painui polvelleen, puhkesi yleisö hurjiin, innokkaisiin suosionosoituksiin. Ruhtinas Ashkeliani nousi, tervehti ja silmäili rajuin silmin salia. Hän haki paikkaa. Kymmenen tarjousta tehtiin hänelle yhtaikaa, häntä haluttiin kaikkiin pöytiin, erittäinkin niihin, joissa oli naisia. Mutta hän astui kohti erästä mustalaista, jonka hämmentyneen katseen hän oli tavoittanut.

— Helena Borissovna, tekö siinä olette? kysyi hän.

Äänen epäuskoisesta sävystä käsitti Helena, että hänen ulkomuotonsa täytyi olla muuttunut. Feodor istuutui vastapäätä häntä, kuivaili konemaisesti tanssin otsalleen pusertavia hikikarpaloita ja katsoi tyttöä sanomatta sanaakaan, ikäänkuin hänen ensin täytyisi tottua tähän tuntemattomaan henkilöön.

Tämä ihmettely antoi Helenalle aikaa tointua hämmästyksestä, jonka Feodorin ilmestyminen oli hänessä aiheuttanut. Ruhtinaan muutaman hetken kestäneen tanssin aikana oli hänen tenhonsa jälleen vaikuttanut Helenaan. Ja sitä lisäsi vielä hänen nykyisestä elämästään johtuva, hänelle tähän asti uusi, kuuma ja syvä tunne. Mutta Feodorin katsellessa häntä kiinteästi ymmärsi hän heti, ettei Feodor milloinkaan onnistuisi erottamaan toisistaan Mesureux'n täysihoitolan nuorta tyttöä ja Samovar'in mustalaista. Ja se vapautti hänet Feodorista. Hän muisti miehen kerran lausumat sanat:

— Ei mitään vanhaa uuteen elämään.

Kun Feodor tointui, oli jo liian myöhäistä; tyttö teki hänelle vain puhtaasti ystävällisiä kysymyksiä.

— Niin, kaikki on aivan yksinkertaista, kertoi mies, — Rizin kertoi minusta Heridzelle, joka on tuntenut minut pikkupojasta asti. Hän tuli luokseni päästessäni sairaalasta ja neuvoi minua tulemaan tänne. Vaikka olisin maannut katuojassa, ei yksikään toinen ihminen olisi saanut minua suostumaan. Minä sanoin itselleni, että saatoin aivan hyvin olla täällä tanssijana, koska kerran henkilö, jolla suonissaan on Kaukaasian jalointa verta, on Samovar'issa kokkina. Entä te, Helena Borissovna?

Tyttöä hymyilytti ajatellessaan, että hän juuri Feodorin takia oli täällä, ja myöskin se, että hänen ainoa rakastajansa kohteli häntä niin juhlallisesti silloin kuin koko Pigal häntä sinutteli.

— Fedja, rakas dshigittini, sanoi hän ivallisesti, — tänään olet sinä tyhmyri, mutta odotapa muutamia viikkoja, niin ymmärrät.

Hän syleili Feodoria sisarellisesti ja tilasi juotavaa, eikä toinen uskaltanut sanoa hänelle, miten epätietoisuus oli kiduttanut Natalia Borissovnaa kun hän ei ollut kuullut mitään sisarestaan.

Helena ei ollut erehtynyt. Muutamien päivien kuluttua oli Feodor kahlittu samaan piiriin kuin hänkin. Mutta omatessaan melkein yli-inhimillisen vastustuskyvyn saattoi hän viikon yhtämittaa juoda punaviiniä, tanssia ja lörpötellä kaukaasialaisten kanssa, pikku Ludmillan, joka hänen vuokseen oli hyljännyt ruhtinas Rizinin, nukahtaessa hänen viereensä jonkun ravintolan tai kahvilan sohvalle.

Feodorin saaman jatkuvan menestyksen rohkaisemana pani Terhan toimeen suunnitelman, joka jo kauan oli ollut hänen sydämellään. Eräänä iltana kutsui hän Vera Petrovnan loukkoonsa ja sanoi tälle:

— Rakas ystäväni, suuri taiteilija, minulla on tehtävänä teille surullinen ilmoitus. Kesä on jo pitkällä ja liike alkaa käydä huonommin. Huomaan olevani pakotettu erottamaan vähintäin kaksi henkilöä. Ajattelin Nadjaa ja valtioneuvosta.

Vera halusi väittää vastaan, uhata. Mutta Terhan ehätti ennen:

— Älkää sanoko, että lähdette itsekin, parahin Vera Petrovna, hän jatkoi, — olisin epätoivoissani, mutten mahtaisi asialle mitään.

— Mutta eihän teillä ole milloinkaan käynyt näin paljon väkeä, huudahti
Vera.

— Niin, mutta miten kauan sitä kestää? Myöskin ruhtinas Ashkeliani maksaa minulle paljon ja verot käyvät aina korkeammiksi. Ah, ilman veroja…

Hän ryöppysi kohteliaisuuksia ja vakuutteluja. Mutta Vera Petrovna ei kuunnellut enää häntä. Kuumeisesti koetti hän ajatella jotakin ravintolaa, jossa hän mahdollisesti saisi uuden paikan.

— Ja jos te lähdette, sanoi Terhan katsellen mustalaista samettisilmillään, — on minun luonnollisesti pakko sanoa irti myös loput kuorosta.

— Lurjus, mutisi Vera Petrovna, — lurjus…

— En suinkaan, vastasi Terhan lempeästi, sillä aionhan korottaa teidän palkkaanne.

— Sitä kiellän tekemästä! Silloin ei minua pidättäisi täällä enää mikään, eivät edes teidän uhkauksenne. Ja sitten, älkää luottako siihen, että minä sanoisin noille onnettomille tästä asiasta sanaakaan.

Everstin oli otettava asia suorittaaksen. Hänen jättiläishartiansa riippuivat velttoina, kun hän lähestyi ensimmäistä uhria, kuoron bassoa, vanhaa, arvokasta, valkopartaista miestä, jossa mustalaispuvunkin alla havaitsi virkamiehen.

— Ah! Hyvä, hyvä, sanoi hän. Eleelläkään ei hän ilmaissut, miten isku häneen koski, mutta kuitenkin pisti hän nopeasti kädet taskuunsa salatakseen niiden vapisemisen.

Nadjan kanssa ei everstin edes tarvinnut mitään puhua. Nähdessään everstin ilmeen tämän tullessa hänen luokseen vääntyi hänen suunsa ja hän sanoi:

— Ulos ovesta? Niinkö? Kyllä!

Kun eversti masentuneena painoi päänsä, hyökkäsi hän rinnakkain istuvien Helenan ja Vera Petrovnan luokse ja huusi heille:

— Nyt kai olette molemmat onnellisia, eikö niin, molemmat? Senjälkeen kuin te teitte ystävyysliittoja selkäni takana, olen kyllä tuntenut, etten jäisi tänne pitkäksi aikaa.

— Mitä, mitä? sammalsi Helena, joka ei vielä tiennyt mitään asiasta.

— Älä tekeydy niin viattomaksi, senkin samppanjanlatkija, houkutuslintu…

Hänet täytyi viedä ulos.

— Vera, Vera, eihän tuo ole totta? huusi Helena. — Mutta silloin en jää tänne enää minuutiksikaan!

Mustalainen tarttui häntä hartioista vetäen hänet takaisin ja sanoi surullisesti:

— Ja mitä aiot tehdä? Menet toiseen Samovar'iin ja kun olet kaunis ja osaat laulaa, ajetaan joku toinen pois sijaltasi…

Sinä iltana joi Helena itsensä enemmän juovuksiin kuin milloinkaan ennen. Kolmen aikaan aamulla nousi hän äkkiä pöydästään:

— Vienpä johtajallemme lasin samppanjaa, sanoi hän kimeästi nauraen.

Koputtamatta astui hän Terhanin luokse ja ennenkuin tämä ehti lausua sanaakaan, sinkautti hän pikarin vasten hänen kasvojaan. Terhan oli muutaman sekunnin aivan jäykistynyt. Veriviiru valui pitkin hänen poskeaan ja katosi kaulan poimuihin. Mutta hän ei ajatellutkaan pyyhkiä sitä. Epäselviä nuoruudenmuistoja kohosi hänen mieleensä. Pitkiin aikoihin ei hän enää ollut tuntenut tätä lyödyn eläimen värinää. Ilman vihaa, vain tuntien hämmästynyttä uteliaisuutta, katseli hän sen aiheuttajaa. Tyttö oli kaunis ja kopea. Ja sitten hän houkutteli myös hyvin ihmiset juomaan… Hän työnsi tytön lempeästi, melkeinpä hellästi ulos.

Koko seuraavan viikon harhaili Helena kuin mieletön niitä harvoja katuja, jotka rajoittivat hänen elämäänsä. Nyt hän todellakin alkoi juoda. Tähän asti oli hän ollut humalassa tehdäkseen toveriensa lailla, hälventääkseen öitten pituuden ja aamuhetkien yksinäisyyden. Mutta nähtyään erotetun Nadjan säälittävät kasvot muodostui juominen hänelle tarpeeksi, niinkuin morfiini liian paljon kärsivälle haavoittuneelle. Selvinä hetkinään hän ajatteli heti niitä onnettomia, joiden erottamiseen hänkin osaltaan oli syyllinen, ja heidän lapsiaan. Silloin täytyi hänen purra hampaansa yhteen ollakseen voihkaisematta. Vain alkoholin avulla kykeni hän kestämään nuo mielikuvat. Vera Petrovnakin kauhistui näitä hurjisteluja, jotka viskelivät Helenaa ilman mitään väliastetta täydellisestä tylsyydestä äärettömään kiivauteen ja uhkasivat vahingoittaa hänen järkeään.

— Lakkaa, luojan nimessä, sanoi hän Helenalle. — Et ole tottunut siihen lapsesta asti niinkuin minä. Sinä tuhoat itsesi.

— Anna minun olla, anna minun olla, vastasi Helena.

— Minun täytyy ennen kaikkea unohtaa nuo asiat.

Hän ei ollut vielä selviytynyt tästä kriisistä, kun amiraali Andrejev, jonka aina täytyi ottaa vieraat vastaan oven ulkopuolella, ilmoitti hänelle eräänä yönä, että joku nainen halusi puhua hänen kanssaan.

— Nainen, sepä kummallista, sanoi Helena jo melkoisesti humalassa ja läksi hyräillen eteishalliin.

Saavuttuaan sinne hän humalastaan huolimatta säpsähti, ja huudahti sitten:

— Natasha? Miten…

— Feodor ilmoitti minulle. Hän tiesi, että kärsin niin kovin. Rakkaani, rakkahin Lenotshka, syleilehän toki minua!

Helena syleili häntä intohimoisesti. Hän nauroi, itki ja nyyhkytti.

— Miten onnellinen olen! Minun pikku pyhimykseni, pikku sairaanhoitajattareni! Sinä täällä?

Ryhmä humalaisia ihmisiä, jotka katselivat heitä uteliaasti, työnsi heidät syrjään.

— Ei jäädä tänne, huusi Helena, — tule saliin!

— Mutta en ole sopivassa puvussa, otin ylleni ensimmäisen käteeni sattuvan, heti kun pääsin vapaaksi työstä.

— Ei se haittaa, tule nyt, tule, näytän sinulle Vera Petrovnan ja ruhtinas Heridzen, tiedäthän, sen kuuluisan, ja Olgan, joka kerran kävi meillä, isän luona. Saat nähdä, se on lystikästä. Luulet kai, että olen juovuksissa, ei, ei, se johtuu vain siitä, että näin sinut. Tule nyt, meidän täytyy välttämättä juoda yhdessä jotakin.

Hän veti toisen mukanaan, vei hänet Vera Petrovnan viereen ja sanoi:

— Tämä on sisareni, Vera, sisareni. Kaikkein hellin ja ihmeellisin nainen, ja hän on kärsinyt niin paljon. En ole milloinkaan puhunut hänestä sinulle mitään, sillä olen hävennyt oman itseni takia. Mutta hän on tullut tänne. Katso toki, miten sievä hän on! Tuokaa hänelle samppanjaa, pian! Feodor, tule tänne, kerro, miten hän sinua hoiti!

Ruhtinas tuli lähemmäksi ja kumarsi syvään Natalia Borissovnalle:

— Jos olisin tiennyt, että tulisitte tänne, en olisi teille kirjoittanut.

— Sinä, sinä olet vielä selvä! huusi Helena. — Sinä näytät surulliselta. Eikö totta, Natasha?

Hän puristi sisarensa kättä niin suonenvedontapaisen kiivaasti, että tämä pyysi:

— Lenotshka, rakkaani, älä juo enää tänään!

— Mitäpä en tekisi sinun vuoksesi! Katso!

Kädenselkämyksellä pyyhkäisi hän lasit pöydältä. Eversti, joka oli katsellut kohtausta, sanoi hiljaa hänelle:

— Miksi teit noin, Helena, tiedäthän, että se velotaan palkastasi.

— Pyh, minä vihellän Terhanille. Tiedätkö, Natasha, että heitin lasin päin sen likaisen lurjuksen naamaa.

— Haluaisin sanoa teille jotakin, Natalia Borissovna, mutisi Feodor.

Ja heidän ollessaan kahden:

— Menkää pois, taivaan nimessä, menkää pois! Yö on tuskin vasta alussaan. Ja pyydän, että ette syytä minua liian — äkkiä. Olemme pian kaikki hänen kaltaisiaan.

— Niin, niin, olen hyvin pahoillani, sanoi Natalia Borissovna kuin itsekseen, — mutta miten voisi vetää hänet ylös tästä suosta?

— Vannon teille, että jos minun olisi senvuoksi tapettava ihminen, niin tekisin sen. Tehän tiedätte, miten suuresti rakastan teitä molempia. Mutta nyt täytyisi surmata hänet itsensä, jotta hän luopuisi tästä. Mutta ehkä tapahtuu ihme. Menkää nyt, minä rukoilen teitä, minun on mentävä tanssimaan enkä voi tehdä sitä teidän läsnäollessanne. Ihmettelettekö, että minussa on vielä jäljellä hitunen ylpeyttäkin? Mutta olenkin aloittanut kaksi kuukautta myöhemmin kuin hän ja kestän viiniä paremmin. Siinä kaikki.

Natalia Borissovna kumartui ja suuteli Helenan silmiä pitkään.

— Näkemiin, rakkaani, sanoi hän niin iloisesti kuin vain saattoi. —
Minun on lähdettävä. En vielä tiedä, milloin voin tulla uudelleen.
Tiedäthän, miten sidottu olen. Mutta tule sinä minun luokseni. Nyt on
Neuilly'ssä niin kaunista. Se tekisi sinulle hyvää.

— Huomenna, rakkahin Natasha, varmasti huomenna!

Kuukaudesta kuukauteen lykkäsi Helena tämän käynnin huomiseksi.

Tämän yön jälkeisenä aamuna nyyhkytti Helena hysteerisesti Vera
Petrovnan olkapäähän nojaten, Feodorin juodessa Heridzen kanssa.

— Ruhtinas, sanoi Ashkeliani (sillä kaikki kaukaasialaiset nimittivät siten vanhinta ja jalointa maantiestään), tiedätkö, että Syyriassa on tsherkessiläisiä eskadrooneja?

— Oh, ei mikään uutinen. Ystäväni Osman Bey on jo kaksi vuotta ollut siellä.

— Kuulin siitä vasta tänään eräältä sieltä palanneelta. Tuntuu siltä, että heillä on johtajanaan todellinen paholainen, joku pikkuinen ranskalainen luutnantti Cellet, ja että he käyvät siellä kaunista sotaa.

Tuli pitkä hiljaisuus, Heridze tarkkaili Feodoria. Hänen kasvojaan varjosti syvä surumielisyys, niinkuin hän lukisi nuoren miehen ajatukset.

— Mennään sinne, ruhtinas, sanoi tämä äkisti. Siellä on meidän työmme ja meidän aurinkomme. Ja täällä päättyy kaikki vihdoin huonosti.

— Mene yksin, sanoi Heridze soinnuttomasti.

— En rohkene. Ymmärräthän, passiasiat, matka, ei ainoatakaan ystävää perillä. Mutta sinun kanssasi olisi elämä ihanaa. Sinä olet päällikköni, vanha ruhtinaani. Ja millaisia sapeliniskuja, ruhtinas!

— Vaikene, huusi Heridze, — vaikene! En voi enää.

— Pidätkö itseäsi liian vanhana?

— En tietenkään, tyhmyri, niin vanha kuin sinä oletkin, voisin vielä katkaista sinut kahtia.

— Miksi siis?

— Jacquot. Et tunne häntä, koska en näytä häntä kenellekään muulle kuin
Veralle. En halua hänen huomaavan teissä Pigal'in tuoksua.

— Nainenko?

— Tunnetko sinä naista, joka voisi pysyttää minut kokkina, k-o-k-k-i-n-a, silloin kuin koko Idän kaupungit ovat valloitettavissa?

Hän tunsi kylmää raivoa tätä estettä kohtaan, joka oli voimakkaampi kuin kaikki hänen tulisuutensa, kaikki hänen toiveensa. Hän sadatteli kauan.

— Hän on minun tyttäreni, virkkoi hän viimein. — Niin, aivan pieni, vasta viisivuotias, syntynyt Konstantinopolissa. Piru vieköön hänen äitinsä ruumiin! Hän jätti minut Jacquot käsivarsillani.

Hän naurahti saatanallisesti.

— Minulla on ollut lapsia, tiedät sen. Kolme poikaa, jumala tietää, missä he ovat, ja yksi tytär, jonka täytyy olla portto, niinkuin kaikki muutkin täällä ovat. Se on minusta samantekevää.

Hänen kauheille kasvoilleen valahti äärettömän lempeä ja voimattoman tuskainen ilme.

— Mutta katso, mitä minä en tekisikään hänen hyväkseen… en tiedä. Mutta minun täytyy nähdä hänet joka päivä, ja hänen täytyy olla iloinen. Ja sinut, sinun veresi, jota eniten rakastan, olen myynyt hankkiakseni hänelle puvun. Hän on murtanut minut, Feodor. Hän on murtanut vanhan Heridzen. Vera, Vera, laula niin, että seinät tärisevät!

IV.

Samovar'issa oli painostavan kuuma. Umpinaiseen, ikkunattomaan, voimakkaiden sähkölamppujen valaisemaan huoneeseen, joka oli täynnä hajuvesien ja ihmishengityksen, tupakan ja alkoholin tuoksua, toivat hurjasti pyörivät tuulettajat vain uutta tukahduttavan lämmintä ilmaa. Helena ja Vera imivät pitkillä pilleillä jäälikööriään.

— Kello ei ole vielä kolmeakaan, virkkoi mustalainen, — öistä ei nykyään tule milloinkaan loppua.

Hän silmäili salia. Melkein kaikki pöydät olivat varatut. Sitten jatkoi hän:

— Tänään lopetetaan ensi kerran vasta kello seitsemältä aamulla. Mitä huvia mahtanevat ihmiset löytää tästä pätsistä, saadessaan ulkona hengittää raitista ilmaa?

— No, he tulevat kuuntelemaan meitä, sanoi Helena häijysti hymyillen.

— Olisipa se edes totta. Jos tunnen, että joku todellakin kuuntelee minua, on minusta kaikki muu samantekevää, mutta nämä amerikattaret, jotka haluavat vain näytellä korujaan… He näkevät vain Feodorin. Jos hän olisi vähemmän ylpeä, rikastuisi hän äkkiä.

— Pyh, se aika kyllä tulee.

— Miten sinä voit puhua noin, sinä, joka olet yhtä vähän ostettavissa kuin hänkin?

— Kuka tietää, miten kauan vielä?

Vera Petrovna nojautui hiukan taaksepäin voidakseen paremmin tarkastella Helenan kasvoja ja sanoi nyökäyttäen päätään:

— Puhut noin vain siksi, että lääkäri on kieltänyt sinua juomasta.

— Ah, olisin lakannut ilman häntäkin… ne kaksi päivää, jotka sairastin deliriumia, olivat kamalia. Mutta tiedätkö, koko tämä viikko on ollut raskas, niin pitkäveteinen ja synkkä. Ja minä olen niin väsynyt, ajattelen enää vain vuodettani.

Feodor kulki heidän pöytänsä ohitse. Hänen yllään oli tiukka, karmosiininpunainen, karkeasta kankaasta valmistettu pusero. Suuret hikipisarat kiilsivät hänen otsallaan.

— Menen ulos hiukan hengähtämään, sanoi hän. — Nämä foxtrotit vievät vielä minusta hengen.

— Mitä hyödyttää häntäkin hänen rautainen terveytensä, pian on hänkin loppuun kulunut, sanoi Vera Petrovna huomatessaan, miten Feodorin posket olivat painuneet kuopalle. — Jos aikoo kestää tällaista elämää, täytyy olla syntyään mustalainen tai sitten omistaa sellaiset luut kuin Heridzellä on. Katsohan vain, miltä Rizin näyttää.

Helena nosti veltosti päätään. Ruhtinas tanssi nuoren, voimakkaan englannittaren kanssa. Hänen terveyttä uhkuvien kasvojensa rinnalla näytti Rizin tavallistakin kelmeämmältä. Silmien ympärillä oli leveät, mustat juovat, ja poskien iho oli veltto ja kalpea. Välinpitämättömästi virkkoi Helena:

— Se johtuu siitä, että hän on juonut liikaa sen jälkeen kun Ludmilla jätti hänet.

— Eikä tyttökään ole onnellinen, huomautti Vera — Feodor lyö hänet laimin. Siksi juo tyttö enemmän kuin hänelle olisi terveellistä. Ja tässä kuumuudessa…

Tanssin päätyttyä istuutui Rizin Helenan viereen.

— Lainaahan minulle punaista, pyysi hän. — Luulen, että kasvoni ovat aivan vihreät. Vieraat varmaankin pelästyvät minua.

Ja maalattuaan itsensä:

— Rakkaat ystävät, tilatkaa minulle jotakin. Minulla ei ole enää sou'takaan.

Hän laski hiukan vapisevat, vanhaa, jaloa rotua todistavat kätensä pöydälle ja katseli pikku Ludmillaa. Sitten hän kysyi väsyneellä äänellä:

— Luuletteko, että Feodor pian jättää hänet? Hän kiduttaa tyttöä kovin, tiedättehän sen. Tyttö kertoo minulle kaiken, ja me olemme sopineet siitä, että hän tulee takaisin luokseni, kun Feodor ei enää välitä hänestä. En ole tiennyt rakastavani häntä näin paljon. Rakastan näin ensi kerran ja…

Orkesteri alotti uuden tanssin. Rizin sipaisi totunnaisesti hiuksiaan, mutta liike oli raskas ja epäröivä.

— Työhön, sanoi hän nousten vaivalloisesti.

Hän läksi ja kumarsi elegantisti, niinkuin sopiikin kukkien täyttämän pöydän edessä.

— Viiden minuutin kuluttua laulamme. Herää! sanoi Vera Helenalle, joka silmät ummessa nojasi hänen olkapäähänsä.

— Nukahdin todellakin, mutisi tyttö. — Rizin ikävystyttää minua rakkausjutuillaan. Jos hän kärsiikin, tapahtuu se hänen omasta tahdostaan. Minä en ymmärrä sellaisia tuskia.

Mustalainen oli vastaamaisillaan, kun Feodor syöksyi paikalle.

— Helena, Helena, huusi hän, — tiedätkö, kuka juuri saapui? Irtitsh, tiedäthän, Anton Ivanitsh, minun entinen päällikköni, se, jonka toin uudenvuodenaattona tänne, kun tuhlailin viimeisiä rahojani. Sinähän olit silloin mukana.

Helena oli suoristautunut ja hänen kasvoillaan oli jotakin hänen entisestä ilmeestään.

— Huomaan, että muistat, jatkoi Feodor. — Hän ei ainakaan ole unohtanut sinua. Hän kysyi minulta heti, mitä sinusta on tullut.

— Sanoitko sen hänelle?

— Tietysti. Ethän sinä kuitenkaan salaa mitään, luullakseni. Muuten ei se näyttänyt häntä erikoisemmin yllättävän, yhtä vähän kuin sekään, että hän näki minut ovella tässä puvussa. Voisi melkein luulla, että hän on nähnyt kaiken ennakolta. Hän on kova mushikka.

— Onko hän yksin?

— Ei, hänen seurassaan on joku eriskummallinen ihminen, joka tuntuu olevan täydessä humalassa. Hän menikin juuri vilvoittamaan päätään vedellä.

Hänen puhuessaan tunsi Helena pelkoa, tuskaa, hämminkiä ja toivoi voivansa kätkeytyä, paeta, mutta kaikki oli vain ohimenevää kuohuntaa; pian vaipui hän takaisin entiseen välinpitämättömyyteensä.

— No, olkoon sitten, ja tulkoon aivan rauhassa, sanoi hän olkapäitään kohauttaen.

Mutta huomatessaan, että Anton Ivanitshin seuralainen oli Stefan Morski, punastui hän hiukan. Hänen mielessään kutoutui tuon kirjailijan kuva yhteen vain hilpeiden lukuhetkien ja kauniitten unelmien kanssa..

Helena ei saanut kauan miettiä, molemmat miehet olivat jo hänen edessään, ja jo heidän ensimmäiset sanansa aiheuttivat hänessä niin harvinaisen hyvänolon tunteen, ettei hän enää halunnut eritellä ajatuksiaan.

Se johtui Irtitshin ja Stefanin välittömästä tervehdystavasta. Nämä miehet eivät voineet omaksua missään väärää sävyä, niin yksinkertaisesti ja vaivatta sopeutuivat he joka tilanteeseen. Helena huomasi sen heti ja kutsua odottamatta liittyi hän heidän seuraansa ja istuutui pöytään, jossa Feodor jo odotti heitä.

— Ha ha, nythän me istumme jälleen samoin kuin uutenavuonnakin, sanoi Irtitsh. — Tänään on vain Stefan Maksimin paikalla ja myös sisarenne puuttuu, Helena Borissovna.

— Hän on hoitajattarena eräässä sairaalassa Neuilly'ssä, vastasi Helena niin lyhyesti, että Irtitsh katsahti häneen tutkivasti.

— Ette näytä olevan hyvässä kunnossa, Helena Borissovna, sanoi hän, — ettekä tekään, ruhtinas. Punaisen vyöhykkeenkin ilma sopi teille paremmin.

— Aiotteko viedä minut sinne lakaisin? kysyi Feodor nauraen. — Ei, pidän leshghinkaakin sitä parempana.

Kun tarjoilija järjesti orkesterin eteen tuoleja kuoroa varten, nousivat Helena ja Feodor.

— Hylkäämme teidät muutamiksi minuuteiksi, sanoi tyttö. — Minun täytyy laulaa ja hänen tanssia.

— Hyvä, vastasi Irtitsh, — me valikoimme sinä aikana viinin.

Kun he jäivät kahden, kysyi hän Morskilta:

— No, mitä pidät hänestä? Ja mitä tuumit siitä, mitä päivällisellä sinulle sanoin?

— En ylipäänsä tiedä enää mitään, olet antanut minun juoda liian paljon, sanoi kirjailija autuaasti hymyillen. — Kaikki on kaunista, kaikki on hyvää, annan sinulle siunaukseni, hän on nainen, jota tarvitset.

— Ha ha, Stefan Metvejevitsh, sinun silmäsi eivät enää osaa lukea sydämiä. Sanon sinulle, ettei hänen ylpeytensä vieläkään ole kokonaan murtunut. Mutta siitä huolimatta tulee hänestä vaimoni, senkin sanon sinulle… ellei tämä toimi kokonaan tapa häntä.

Hän puhui rauhallisesti ja miettivästi, kuten aina, vain viimeisissä sanoissa värisi ääni hiukan. Stefan huomasi sen ruusuisesta mielialastaan huolimatta. Se liikutti häntä enemmän kuin kaikki Irtitshin hänelle yön kuluessa lausumat sanat.

— Oletko todella rakastunut? virkkoi hän.

— Rakastunutko? En, olenhan aivan tyyni. Helena Borissovna saa minun puolestani tehdä mitä tahansa. Mutta jonakin päivänä täytyy hänen tulla vaimokseni. Hänen täytyy. Tunsin sen heti, kun näin hänet ensi kerran. En tiedä, miten sen sinulle selittäisin. Se on välttämättömämpää hänelle kuin minulle.

— Vaikene, vaikene, huudahti Stefan äkkiä.

Vera Petrovna alkoi laulaa, ja kun Helena oli sanonut hänelle, että salissa oli ainakin yksi ihminen, joka oikein ymmärsi hänen taidettaan, oli hänen laulunsa täynnä kuumaa tenhoa.

— Ah, kuiskasi Anton Ivanitsh, — tuo nainen saa veren kuohumaan suonissa.

Hän kuunteli hampaat yhteenpurtuina, silmät säihkyen. Kun Vera Petrovna lopetti, huusi hän:

— Hyvä, mustalainen! Vielä yksi laulu!

— Ah, sinäkin jouduit satimeen, virkkoi Stefan.

Irtitsh nyökkäsi myöntävästi. Hänen tyyneytensä, hänen itsehillintänsä sulivat tuon äänen tulessa, kaikki oli jälleen niinkuin ennen muinoin, jolloin hän vuokrasi saarelleen yksinomaan itseään varten kuusitoistahenkisen kuoron, jolloin yöt ja päivät olivat pelkkää musiikkia ja humalaa.

— Luulin, että tuo ihminen oli kuollut, sanoi Anton Ivanitsh.

Hänen sanoissaan ei ollut pahoittelua, pikemminkin vain puhdasta iloa jälleen löytyneen nuoruuden vuoksi.

Irtitshin huudahtaessa oli Vera Petrovna sisimmässään hämmästynyt. Hänkin, mustalainen, oli hienolla vaistollaan tuntenut tuon itsevaltaisen ja hartaan mushikan äänessä koko nuoruutensa: hulluuden ja juopottelun hetket, särkyvien lasien kilinän, laulua tulvivan aamuhämärän ja siihen uhratut rikkaudet. Hän tunsi, ettei noista Helenan tuntemista miehistä kirjailija ollut se, joka tänä iltana joutuisi hänessä uinuvan demoonin uhriksi.

Hänen tummille kasvoilleen lehahti heleä puna; hän hymyili toverillisesti Irtitshille ikäänkuin haluten sanoa: Myöhemmin, kaikki, mitä haluatte. Vapautukaamme nyt ensin tästä laumasta! — Ja Vera Petrovna viittasi kuoroa kiihdyttämään tahtia.

Feodorin lesghinka sai Irtitshin kokonaan pois suunniltaan.

— Ah, piru vieköön, piru vieköön, toisti hän haltioissaan. — Onko missään muualla nähty jonkun ruhtinaan osaavan tanssia noin?

Viimeiset sävelet eivät vielä olleet hälvenneet, kun hän jo tilasi:

— Kymmenen jäähdytettyä pulloa, ja kaikille parasta syötävää, mitä teillä täällä on.

— Hei, huusi Feodor ja heitti tanssiessaan käyttämänsä tikarin pöydälle. — Tänään on juhla, huomaan, todellinen venäläinen juhla!

— Istukaa tähän, ruhtinas, vasemmalle puolelleni, sanoi Anton Ivanitsh kunnioituksella, jota hän ei vielä milloinkaan ollut Ashkelianille osoittanut. — Ja te, mustalainen, sydämeni ilo, oikealle. Helena Borissovna minua vastapäätä, niinkuin talon valtijatar, ja Stefan hänen viereensä. Niin on hyvin.

Alkoi toinen uudenvuodenyö. Mitä merkitsi se, että tällä kertaa oli Irtitsh isäntänä ja Helena ja Feodor olivat Samovar'in palveluksessa, saaden palkkansa samppanjan kulutuksen mukaan, että kirjailija, jonka aivot olivat tulvillaan ihmeellisiä unelmia, joi samasta lasista kitarraa soittavan mustalaisen kanssa. — Täällä olivat kaikki yhdenvertaisia, heitä sitoi toisiinsa sama vapautumisen tunne, he olivat onnellisia ja innokkaita riemun lakkaamatta noustessa.

— Jospa tietäisitte, miten iloinen olen, virkkoi Helena Stefanille — saadessani puhua venäjää venäläisten kanssa tarvitsematta ikävystyä pöytäni ääressä ja voidessani juoda koska hyvänsä ja sitä, mikä parhaiten maistuu… Antakaapa minulle vielä samppanjaa, oikeastaan en saisi juoda: minulla oli hiljattain deliriumkohtaus, mutta tänä iltana on kaikki sallittua ja kaikki on hyvin.

— Niin, eikö totta, tämä ilta on ihmeellinen, huusi Morski heilauttaen kääpiömäistä päätään. — Minäkin tunnen itseni vapaaksi. Poissa on kaikki tuska, kaikki henget, kaikki näkymätön. Viini suojelee meitä. Mutta miten pyöreät olkapäät teillä onkaan, Lenotshka.

Vasta tänä iltana havaitsi Helena, miten aistillisilta ja eläviltä saattoivat nuo kasvot näyttää, jotka hän tähän asti jonkun omituisen assosiation takia oli sulattanut yhteen johonkin kirjailijan fantastisen luomuksen kanssa. Se tuntui hänestä epämiellyttävältä, oli ikäänkuin joku seinällä riippuva naamio olisi äkkiä alkanut elää hänen silmiensä edessä.

Mutta Stefan ei enää kiinnittänyt häneen mitään huomiota, sillä Vera
Petrovna oli viitannut kitarransoittajaa alkamaan.

— Meidän täytyy kunnioittaa ystäviämme vanhalla juomalaululla, sanoi hän.

Ja kun rytmikäs laulu hänen esittämänään kohosi kuin uskonnolliseen juhlallisuuteen, kilisti Helena ensin Irtitshin, sitten Stefanin kanssa ja he joivat yhdellä kulauksella pohjaan ääriään myöten täytetyt lasit.

— Nyt minä laulan sinulle, huusi hän sitten.

Helenan ääni ei enää ollut niin tuore kuin Mesureux'n täysihoitolassa, jossa Anton Ivanitsh oli sen ensi kerran kuullut. Mutta sensijaan oli siinä villiä, pateettista täyteläisyyttä, joka sai vielä enemmän kuin hänen pukunsa ja muuttuneet kasvonsa hänet näyttämään Irtitshin silmissä kokonaan uudelta ihmiseltä.

—… Laula minullekin, Lenotshka, huusi Feodor. — Haluan juoda entisen herrani terveydeksi, Anton Ivanitshin terveydeksi, hänen, joka meistä yksin kohoaa korkealle.

— Ja sitten minulle, Helena Borissovna, pyysi Irtitsh, — ja minä juon ystäväni onneksi, ystäväni Stefan Matvejevitshin, jonka kirjaa me tänään juhlimme.

— Ja minä, sanoi kirjailija, — minä laulan ja ojennan Lenotshkalle lasin, sillä kukaan ei näytä ajattelevan antaa hänellekin juomista. Ja sitten minä syleilen häntä. Sallitko, Anton Ivanitsh?

— Tietysti, en ole mustasukkainen.

— Mustasukkainen, sanoi Helena nauraen tavalla, joka ilmaisi hänen alkavan olla humalassa. — Onko sillä sanalla Samovar'issa mitään merkitystä?

Ja hän, joka muuten jyrkästi torjui pienimmätkin hyväilyt, kumartui äkkiä ja suuteli Stefania suulle. Sitten lauloi hän Feodorille:

Kuin kukat suloiset
tuhlaavat tuoksuaan,
niin malja täysinäinen
Sua juomaan viekoittaa.

Ja sitten tuli Irtitshin vuoro, sitten jälleen Veran ja vihdoin
Stefanin. Tarjoilijat tuskin ehtivät kyllin nopeasti avata pulloja.
Päihtymys paisui kuin virta, säännöllisesti ja tasaisesti, ja Irtitsh
tunsi halua laajentaa ystäväpiiriä.

— Kutsukaa toverinne mukaan, kaikki, niin että nuo amerikkalaiset näkevät, miten mushikka osaa olla isäntänä, sanoi hän.

Koko kuoro liittyi Anton Ivanitshin pöytään. Myös kaikki soittajat tulivat juomaan.

— Ja tuo tuolla, hänen on myös tultava, huusi Irtitsh osoittaen Riziniä, joka oli kutsuttu pöytään, niissä oli vain naisia. — Tänä iltana en halua jättää muille mitään.

— Mikael, Mikael, huusi Feodor, — tule venäläisten luo!

Ruhtinas epäröi, mutta huomatessaan, miten humalassa seurue oli pelkäsi hän skandaalia ja nousi. Hänen tullessaan lähemmäksi huusi Stefan, joka tuijotti häntä likinäköisillä silmillään, äkkiä:

— Mutta sehän on ruhtinas Mikael Andrejevitsh! Olen pari kertaa ollut hänen juhlissaan ruusutarhassa. Hän oli kovin ylpeä. Miten kummallista tämä on!

Myös Rizin tunsi kirjailijan, mutta hänen kuolleet kasvonsa pysyivät liikkumattomina. Hän vilkaisi vain nopeasti Ludmillaan, joka joi samasta lasista Feodorin kanssa ja istuutui sitten hiukan syrjään muista.

— Ottaako hän todella vastaan juomarahoja? kysyi Stefan naiivisti
Helenalta.

Tyttö rypisti kulmiaan.

— Mitä se teitä liikuttaa? kysyi hän kuivasti.

Mutta kirjailija ei käsittänyt hänen paheksumistaan, vaan jatkoi humalaisen itsepäisesti:

— Olisi kummallista, jos hän ottaisi minulta, entiseltä vieraaltaan…

Ennenkuin Helena älysi hänen tarkoituksensa, huusi hän:

— Anton, annahan minulle sata frangia.

Ja hän ojensi saamansa rahat ruhtinaalle.

Tämä katsoi häntä kummastuneena.

— Ottakaa, ottakaa, ne ovat teille, sanoi Stefan nauraen kuin lapsi, joka särkee leikkikalukonettaan.

Rizin ojensi konemaisesti kätensä.

Mutta Ludmillan kimakka huuto pysähdytti hänet.

— Misha, Misha, heitä ne päin hänen naamaansa! En kärsi sinua kohdeltavan noin! Rakas Misha parka!

Hän tempasi setelit, repi ne rikki ja syleili Riziniä suojelevasti.

— Mutta mitä te ajattelette, sopersi Stefan. — En minä tahtonut… halusin vain, nähdä…

Hän näytti niin masentuneelta, hyljätyltä ja poikamaiselta, että Helena unohti vastenmielisyyden, jonka Stefanin käyttäytyminen oli hänessä herättänyt.

— Kauheata, miten te saatoitte? kysyi hän kyynelet silmissä.

Irtitshin voimakas ääni keskeytti yleisen mutinan.

— Ette saa pahastua häneen tämän vuoksi, ruhtinas, hän ei ole toisten ihmisten kaltainen. Takaan, ettei hänen aikomuksensa ollut loukata teitä.

— Sehän on selvä, sehän on selvä, sanoi Rizin. — Minä ymmärrän…

Mitä merkitsi hänelle tämä uusi loukkaus hänen arvokkuuttaan kohtaan, josta hän itse aikoja sitten jo oli luopunut, sen rinnalla, että Ludmilla jälleen oli tullut hänen luokseen?

Muuten unohtui tämä välikohtaus pian, kun uusia pulloja kannettiin pöytään.

Pian taisteli aamunsarastus lamppujen kalvennutta valoa vastaan.

— Meidän täytyy lopettaa, sanoi Vera Petrovna. — Me olemme viimeiset ja eversti parka odottaa jo, että lähtisimme, jotta hänkin voisi rientää puutarhaansa.

— Älkää olko siitä huolissanne, vastasi hovimestari. — Usein ei saa iloa palvella sellaista pöytäkuntaa.

Mutta kaikki olivat jo nousseet.

— Kello on vasta seitsemän, sanoi Irtitsh. — Juna lähtee vasta puoli kymmeneltä. Missä jatkamme?

— Oikein puhuttu, sanoi Heridze astuen keittiöstä saliin.

— En tunne tätä herraa, joka kutsui meitä mukaan, mutta hän miellyttää minua. Kuullessani teidän juhlivan täällä, nousi janoni ihan huippuunsa. Ellette tiedä, minne menisitte, niin seuratkaa minua.

Hän tarttui tuttavallisesti Irtitshin käsivarteen ja vei hänet kadulle.
Muut tulivat perässä.

— Vien teidät paikkaan, joka vasta tänä aamuna avataan, selitti Heridze. — Ei kovinkaan mukava, mutta siellä on vodkaa, jonka veroista ei löydä koko Pariisissa. Huoneisto kuuluu entiselle kokilleni, se selittää kaiken.

Esturgeon'in muodosti vain yksi ainoa pieni huone Rue Douai'n varrella. Vastakalkituilla seinillä riippui naiiveja, maalauksia. Koko kaluston muodosti kaksi pitkää pöytää penkkeineen. Palvelijoina olivat isäntä, paksu ja iloinen, mies ja hänen puolisonsa. Koko huone tuoksui voimakkaasti kotiruualta; paikka oli yksinkertainen, köyhä, mutta kaikki näytti toivottavan iloisesti tervetuloa.

— Hm, hm, murisi Heridze, — on hyvä, että tulimme heti.

Pikku ravintola oli itse asiassa täpötäynnä. Kaikki yöravintolat olivat jo suljetut ja uutuuden viehättämänä olivat venäläiset laulajattaret, tanssijattaret ja soittajat heti lähteneet Esturgeon'iin. Vastatulleet työntäytyivät niin hyvin kuin mahtuivat muitten vieraitten joukkoon. Useimmat siellä olevista olivat mustalaisia. Heidän ruskeat kasvonsa ilmaisivat heidät, samoin myös se luonnollisuus, millä he kantoivat pukujaan, jotka venäläisten yllä vaikuttivat vain valepuvuilta. Mutta ennen kaikkea tunsi heidät hilpeistä kasvoistaan. Ei naisista eikä miehistä voinut havaita, että he olivat koko yön juoneet ja tehneet työtä.

Kun Heridze tapansa mukaan puhui hyvin äänekkäästi, virkkoi eräs viulunsoittaja hänelle nöyrästi, mutta varmasti:

— Ruhtinas, tänään on pyydettävä lupa tulumbashilta, jos haluaa puhua kovaa.

— Ah, onko teillä tulumbash? kysyi Heridze ollenkaan väittämättä vastaan. — Onko se Sidko? lisäsi hän nyökäten vanhaa mustalaista kohden, joka istui kunniapaikalla lihavana ja mahtavana kuin epäjumalankuva.

— Niin, ruhtinas, vastasi tämä. — Kun tämä talo avattiin ja annettiin meidän haltuumme, halusivat nuo nuoret huvitella vanhojen tapojemme mukaisesti. Suo anteeksi, mutta saat puhua ainoastaan minun luvallani, ruhtinas.

Seikkailija myöntyi kunnioittavasti.

— Minua, minua ei sinun tarvitse opettaa tottelemaan tulumbashia, sanoi hän.

— Miten mielenkiintoista, miten mielenkiintoista, kuiskasi Stefan vieressään istuvan Helenan korvaan. — Sana, jota he käyttävät, juontaa alkunsa Aasiasta. Se merkitsee kaikista valituista päälliköistä vanhinta. Mutta en tiennyt, että mustalaiset…

Hän keskeytti, sillä jälleen kuului Sidkon ontto ääni:

— Ehdotan, hän sanoi, — että nimitämme ruhtinas Heridzen toisen pöydän tulumbashiksi. Osoitamme siten kunnioitusta miehelle, joka on aina ollut mustalaisten ystävä.

Ja kaikki nämä ihmiset räikeine, kuluneine vaatteineen, joiden puutteet kelmeä aamunsarastus julmasti paljasti, nämä ihmisparat, jotka juuri olivat palvelleet tunnottomien juoppojen leikkikaluina ja nauraneet saadakseen juomarahoja, tunnustivat vakavin ilmein yksipäiväisen kuningasarvon miehelle, joka oli vajonnut syvemmälle kuin kukaan heistä. Uskoiko kukaan tätä leikkiä? Tuntuiko se heidän humalaisissa aivoissaan todellisuudelta vai oliko se vain lapsen mystillistä mielikuvitusta? Ei kukaan olisi osannut sitä sanoa, mutta ainoa, johon tämä harhakuvitelma vaikutti totuuden voimalla, oli Stefan. Täältä löysi hän jälleen oikean valtakuntansa ja näytti aivan selvinneen. Helenan valtasi se harvinainen kauneus, joka loisti hänen silmistään, hänen otsaltaan ja hänen melkein ruumittoman keveältä kädeltään, jonka hän tiedottomasti oli laskenut Helenan olkapäälle. Tuo pitkä käsi oli niin hento ja samalla voimakas, muistuttaen jotakin salaperäistä, suojelevaa hyönteistä, ettei tyttö uskaltanut liikahtaakaan peläten säikäyttävänsä sen pois. Vanha mustalainen kysyi Heridzeltä.

— No, ruhtinas, mitä haluat?

— Ennen kaikkea, että juomme.

— Sitä toivon minäkin, sanoi Sidko.

— Älkää liikkuko, sanoi Helena Stefanille, joka kuin hypnotisoituna aikoi noudattaa molempien pöydänvanhinten käskyä, — minä palvelen teitä.

Hän täytti lasin vodkalla, nosti sen miehen huulille ja joi sitten itse. Muutamiin sekunteihin ei kuulunut muuta kuin laseista valuvan paloviinan pulputus.

— Ja nyt, lapset, lauletaan, käski Sidko.

Vaistomaisesti kääntyivät kaikki katseet Vera Petrovnaan. Hän nyökkäsi liikutettuna kiitokseksi tästä kunnianosoituksesta, mutta virkkoi:

— Ellei se ole tulumbashin suoranainen määräys, ehdotan, että tavan mukaan aloitamme kuorossa.

Sidko ja Heridze nyökkäsivät yhtyen häneen ja vanha mustalainen lausui:

— Melkein kaikki täällä ovat meidän heimoamme ja muut ovat ystäviä.
Voimme laulaa vanhojen lauluja.

Heti kajahti laulu, jota Stefan ja Irtitsh — miten paljon he lienevätkin käyneet Moskovan yöravintoloissa tai olleet saarilla — eivät milloinkaan olleet kuulleet. Se oli hidas, kaihomielinen, valittava ja hillitty, mutta silti leveä ja täynnä loppumatonta sisäistä vapautta. He lauloivat sitä hartaina, liikkumattomina, kivettynein kasvoin. Silloin tällöin sipaisi ihmeellisen kevyt käsi kitarran kieliä. Esturgeon'in valkeiden seinien sisällä vallitsi näännyttävä intohimo ja lempeä surumielisyys. Stefanin käsi puristi kiinteämmin Helenan lämmintä olkapäätä. Hän ei ihastukseltaan enää voinut hillitä itseään ja kuiskasi:

Kaikki maailman kulta ei riittäisi ostamaan näitä lauluja! Ne ovat leirien ja telttojen lauluja, salaisuuksien lauluja, joita ei myydä. Helena, rakas Lenotshka, ettekö näe heitä arolla hevosineen, vaunuineen, ettekö näe tuulta, aron tuulta heidän hiuksissaan! Siellä on pieniä, tummia tyttöjä ja vanhoja naisia, jotka näkevät tulevaisuuden, ja siellä on soittajia…

Säteilevästi hymyillen kuunteli tyttö häntä niinkuin nuorentavaan uneen vajonnena. Siitä oli jo niin kauan, kun hän oli kuullut kauniita sanoja. Hänen elämänsä oli juopuneitten huutoja, hysteerisiä kyyneleitä ja huumausta, mitä kaikkea Samovar'in öitten elämä oli täynnään. Ja Stefanin ääni! Se oli kuin noidan, joka osasi houkutella hänen sielussaan kumpuilemaan uusia lähteitä, joiden hän oli luullut jo aikoja sitten kuivuneen.

— Jumala, miten kaunista, mutisi Helena.

Kodittomien salaperäisen laulun kaikuessa oli eräs mustalainen noussut hitaasti ikäänkuin vastustamatonta ääntä totellen. Hän oli koko joukosta melkein ainoa aistikkaasti puettu. Hänellä oli vadelmanpunainen pusero, jota piti koossa hiukan tummempi vyö, ja vanhan kullanväriset avarat housut.

Hänen leveät, litteät kasvonsa puoliksi suljettuine silmineen ja esiinpistävine poskipäineen olivat aivan hurmioituneet. Huomaamattomin liikkein alkoi hän tanssia. Hän ei siirtynyt paikaltaan, hänessä elivät vain polvet, vavahtelevat olkapäät ja kädet, jotka hän verkkaan kohotti otsansa tasalle. Mutta nämä yksinkertaiset liikkeet, hänen punaisten, puoliavointen huultensa hymy vaikuttivat niin voimakkaasti ja mukaansa vievästi, että Stefanin mieleen tulivat Niilin, Tiibetin ja Gangesin suuret jumalat.

Äkkiä hajoitti kimakka vihellys mystillisen tunnelman.

Se oli ruhtinas Heridze.

— Hei, hei, kirkaisi Feodor.

Ja välittömästi kajahti hullu hymni, niinkuin hirmumyrsky olisi puhjennut riehumaan. Nämä naiset, nämä miehet, jotka äsken juuri olivat loihtineet huoneeseen kuljeksivien laumojen surumielisyyden äärettömän hienoine vivahduksineen, valtasi joku kummallinen, kirkuva demooni. He lauloivat tahdin yhä kiihtyessä loistavin silmin ja jännittynein lihaksin, tulisen viinin ja kauniiden tyttöjen suunniltaan saattamina. He tuntuivat läähättävän ylitsevuotavasta riemusta. Ja äskeinen papillisen arvokas tanssija muuttui hyppiväksi fauniksi. Heridzen vihellykset, Feodorin kiljahdukset ja muitten kättentaputus löivät hänelle tahtia yhä hurjemmin. Viuluniekat availivat kuumeisesti koteloltaan, kitarransoittajat näppäilivät raivoisasti soittimiaan. Ja vaikka he kaikki olivat uupuneita yön laulusta, tanssista, musiikista ja alkoholista, ei kukaan ajatellut muuta kuin saada laulaa, tanssia, soittaa ja juoda yhä lisää.

Helena ja Stefan täyttivät konemaisesti lasinsa ja tyhjensivät niitä lakkaamatta. He eivät enää tajunneet aikaa eivätkä paikkaa, he tiesivät vain, että tämä silmänräpäys oli kaunis ja että heidän ruumiinsa näyttivät sulautuvan yhteen. Molemmat hätkähtivät, kun heidän toisiinsa nojaavien päittensä takaa kuului Anton Ivanitshin ääni, hiukan hitaampana kuin tavallisesti:

— Minä menen nyt.

He katsahtivat häneen mitään ymmärtämättömin silmin. Irtitsh oli juovuksissa, mutta loistavalla tuulella.

— Kello on yhdeksän, sanoi hän, — junani lähtee kolmenkymmenen viiden minuutin kuluttua.

— Oh, hiiteen junasi, huusi Stefan onnellisesti nauraen. — Tänään on kaikki samantekevää.

— No, no, sinähän olet tänään ihan täydessä vauhdissa, sanoi Anton Ivanitsh painokkaasti. — On vain hyvä, että kirjasi on valmis. Mutta minun työni ei vielä ole valmis. Ja vaikka olisin kymmenen kertaa enemmän päissäni, läksisin joka tapauksessa. Helena Borissovna, jatkoi hän — ja jos tyttö olisi ollut normaalissa tilassa, olisi hän nähnyt miehen tavallisesti niin läpitunkemattomilla kasvoilla kiivaan piirteen — Helena Borissovna, näemme pian jälleen. Ja jos joskus tunnette halua kuolla — niin käy kyllä — niin kutsukaa minut avuksi.

— Mutta älä nyt sano meille hyvästi, huudahti Stefan. — Me tulemme mukanasi. Eikö totta, Lenotshka?

Kun he astuivat kadulle, paistoi aurinko täydellä terällä heidän kasvoihinsa, ja Helenan täytyi nojata Irtitshin käsivarteen, ettei horjuisi.

— Ah, mehän olemme Pariisissa, huudahti hän, — en enää muistanut sitä.
Ja luuletteko, että nuo muut tuolla Esturgeon'issa tietävät siitä?

Hän nikotteli naurusta kuullessaan, miten mustalaisten juhla yhä meluisana jatkui.

— Ettekö halua, että ensin saattaisimme teidät kotiinne, esitti Irtitsh lempeästi. — Teidänhän täytyy asua aivan lähellä, ja minulla on vielä vähän aikaa.

— Mitä, arveletteko, että olen humalassa? Ahaa, ette te noista pienistä, läpitunkevista silmistänne huolimatta tunnekaan siis minua. Nopeasti auto, että pääsemme jatkamaan juhlaa. Älkää pahastuko, tahtoisin niin mielelläni, että jäisitte tänne, mutta te ette itse halua. Tiedättekö, että nyt pidän teistä enemmän? Kun te olette läsnä, olen paljon tyynempi. Mutta Stefanista minä pidän.

He nousivat autoon. Matkalla Gare du Nord'ille jatkoi Helena:

— Kutsun häntä Stefaniksi, miten koomillista! Minähän tuskin tunnen häntä. Hänen kirjojaan lukiessani minua peloittaa. Suuri kirjailija. No, mitä sillä on väliä. Ennen kaikkea on hän suuri juoppo niinkuin minäkin.

Ennenkuin Irtitsh hypähti vaunuosastoonsa, veti hän asemasillalla
Morskin nopeasti sivuun ja sanoi tukahtuneella äänellä:

— Pidä hyvää huolta hänestä, Stefan Matvejevitsh. Varjele häntä kaikessa. Ja jos vain voit, estä hänet juomasta.

Hän syleili toista kiihkeästi, sulki vaununosaston oven eikä enää katsahtanut heihin.

Kahden jäätyään valtasi Helenan ja Stefanin heidän päihtymyksestään huolimatta merkillinen, kiusallinen tunne. Asemalla eivät he tunteneet sitä niin selvästi, sillä paikallisjunien, matkatavaravaunujen ja jalankulkijoiden melu huumasi heitä. Mutta päästyään kadulle sai tuo tunne sellaisen vallan, että he välttivät katsomasta toisiaan.

Heidät sitoi toisiinsa sanaton sopimus, sama aikomus, mutta he eivät uskaltaneet pukea sitä sanoiksi eivätkä ilmaista sitä liikkeelläkään. Esturgeon'issa vallinneen hurjan metelin aikana oli kaikki näyttänyt heistä niin helpolta, siellä olivat mieletön musiikki ja tanssi riistäneet heidät mukaansa. Mutta täällä, ihmisten ympäröiminä ja kahdenkesken jätettyinä he empivät. He olivat palanneet takaisin sivistykseen, ja se vaati harkitumpia valmisteluja.

Sekunnin ajan miettivät he molemmat palaamista takaisin ravintolaan, jotta sen alkuperäisen villi tunnelma vapauttaisi heidät tästä pakonalaisuudesta. Mutta ihana kesäaamu oli heidät lumonnut. Heistä tuntui sietämättömältä ajatella tuota helvettiä nyt, kun heidän yllään oli korkea taivas ja kaunis aurinko. Epäröiden seisoivat he aseman edustalla. Kiireestään huolimatta pysähtyivät matkustajat katsomaan naamiaispukuista naista. Yhä raskaammilta tuntuivat minuutit heistä, mutta he tiesivät sittenkin, etteivät he voineet erota.

Lykätäkseen tytön ratkaisua ja voittaakseen aikaa ehdotti Stefan:

— Mennään Bois de Boulogne'iin.

— Ah, mielelläni, huudahti Helena. — Ajatelkaahan, kolmeen viikkoon en ole liikkunut Pigal'ista minnekään.

Sana Pigal näytti saattavan hänet jälleen humalaan. Koko matkan lörpötteli hän kaikenlaista joutavaa ja nauroi lakkaamatta. Ja yhä uudelleen toisti hän samaa lausetta:

— Te tunnette kaikki kummalliset sanat, kaikki taikasanat, selittäkää minulle, mitä sana Pigal merkitsee.

Sitten, niinkuin jälleen deliriumin vallassa, alkoi hän puhua Feodorista, erotetusta Nadjasta, hovimestarista, lasista, jonka hän oli heittänyt Terhanin kasvoihin, kaukaasialaisten seurassa vietetyistä aamutunneista Lesghine'issä, Olgasta, omista hallusinatioistaan. Äkkiä hän vaikeni. He olivat jo ajaneet läpi Porte Dauphine'in ja metsä ympäröi heitä kiemurtelevin käytävin.

— Puita, näin paljon puita, mutisi Helena himokkaasti. — Kiitos, Stefan rakas. Olet hyvä, kun näytät minulle tämän kaiken.

Sairaalloisessa kiihtymyksessään tuntui hänestä siltä kuin mies olisi noita, koska hänen oli onnistunut vaikkapa vain yhdeksi aamuksikin temmata hänet irti siitä turmiollisesta piiristä, jonka vanki hän oli. Ja Helenan äänen intohimoinen tuska ja aistillinen hellyys hämmästyttivät miestä. Kun vaunut ajoivat järven ohi, huudahti Helena:

— Haluan soutelemaan!

Stefan totteli. Tähän aikaan puistossa maleksivien kävelijöitten ivallisten katseitten seuraamina astuivat he veneeseen. Stefan sousi kömpelösti, varsinkin kun aurinko kimmelsi tuhansin kipunoin hänen paksuissa silmälaseissaan. Helena uitti kättään vedessä.

— Se on niin viileätä, hän virkkoi, — miten ihanaa olisikaan uida täällä.

— Ei, ei, pyydän teitä, mutisi Stefan pelästyneenä tytön äänensävystä.

Ilman tätä huomautusta ei tyttö olisi ryhtynyt mihinkään. Mutta kuultuaan hänen sanansa hän huudahti:

— Ah! Sinä pelkäät, no, minä…

Hän ojentautui salamana ja hyppäsi. Stefan jäi hämmästyksestä liikkumattomaksi muutamaksi hetkeksi. Helena vajosi jo. Silloin tarttui hän tyttöä lujasti hartioista ja vaikka vene heiluikin kovasti, veti hän hänet veneeseen. Tyttö nauroi, hiukan väristen, ja sanoi:

— Vielä kerran, haluan vielä kerran, on niin kuuma!

Vastaamatta mitään ohjasi Stefan veneen maihin. Hän ei tiennyt, miksi yhtäkkiä Irtitshin viimeiset sanat surisivat hänen korvissaan.

Hän pyysi minua pitämään tytöstä hyvää huolta, ja hän oli vähällä hukkua, mietti hän. — Siis hän tiesi. Mutta hän tiesi vielä jotain muutakin, koska hän pyysi minua varjelemaan tyttöä. Mutta mitä?

Kun he pääsivät maalle, työnsi hän Helenan kuumeisesti autoon ikäänkuin peläten tytön hyppäävän veteen jälleen.

— Asuntoonne, pian, sanoi hän.

Tyttö antoi ajajalle osoitteen tämän muristessa siitä, että vaunu kastui. He ajoivat muutaman minuutin mitään puhumatta. Äkkiä alkoivat Helenan hampaat kalista vilusta.

— Minä kuolen, hän huusi, — ellen saa hiukan alkoholia!

Stefan pysähdytti auton pienen ravintolan eteen. Salia siivoovat tarjoilijat olivat ällistyksissään nähdessään sisään tulevan juopuneen naisen, kirjaviin hepeniin puetun, silkkiliina päässä ja niin märkänä, että vesi tipahteli vaatteista.

— Hänen täytyy saada lämmitellä, mutisi Stefan.

— Hyvä, vien teidät lämmityshuoneeseen, sanoi eräs tarjoilijoista.

Kolmisin astuivat he hyvin jyrkkiä portaita alas kellarikerrokseen, Helena horjuen ja kompastellen. Vihdoin tulivat he hiilikellariin, jossa sijaitsi myös keskuslämmityslaite.

— Tuokaa minulle konjakkia ja jotain leivoksia, pyysi Helena.

Kellarin lämpö teki hyvää, mutta ruumiiseen liimaantuvat vaatteet tuntuivat ilkeiltä. Hän joi konjakin nopeasti, suurin kulauksin. Ja sitten riisui hän pikaisesti puseron, hameen ja paidan yltään.

Stefan tuijotti polvet vavisten hänen voimakasta, joustavaa ruumistaan. Helena ei kiinnittänyt häneen mitään huomiota. Konjakkilasi kädessä nojautui hän lämpöjohtoon antaen lämmön tunkeutua kaikkiin huokosiin. Stefan lähestyi häntä varovasti ja ojensi kätensä tytön täyteläisiä rintoja kohden. Mutta Helena väisti äkkiä huutaen:

— Ei, ei, kun olen humalassa, et saa ottaa minua! Jo monet ovat sitä yrittäneet, mutta tähän asti ei kukaan ole onnistunut.

Sitten, äkkiä tajuten alastomuutensa, pukeutui hän ripeästi. Mykkinä ja vihamielisinä palasivat he Pariisiin. Mutta Stefan seurasi Helenaa tämän hotelliin eikä tyttö pannut vastaan. Ensi töikseen tilasi hän huoneeseensa konjakkia. He joivat vaieten, umpimielisinä. Heidät valtasi kauhea, raskas, eläimellinen humala. Tyttö ei jaksanut enää pysytellä pystyssä vaan heittäytyi vuoteelle. Kirjailija ojentautui hänen viereensä.

— Ei, ei, en tahdo, sopersi tyttö, mutta kietoi samalla hänet käsin ja jaloin ikäänkuin peläten, että hän pakenisi.

V.

Stefan oli kykenemätön rakastamaan. Hän kuului liian paljon omaan satumaailmaansa voidakseen ottaa eläviä olentoja vakavasti. Ne saattoivat tarjota hänelle ainoastaan aineksia hänen luovaa työtään varten.

Rakkaudessa — täytyy antaa. Vapaaehtoisesti ja välinpitämättömästi antoi Stefan kaikille ystävyytensä, jonka luonnollisuus, runous ja lapsellinen hyvyys muodostivat, ja hänen äänensäkin, joka muistutti linnun pyytäjän tai taikurin ääntä, tuntui aina vapaasti ilmaisevan häntä itseään — mutta hänen sisäinen elämänsä, todellinen elämänsä oli niin omalatuinen, vaativainen ja suljettu, ettei hän voinut antaa siitä hituistakaan kenellekään toiselle. Vain herkät lapset ja Irtitshin kaltaiset miehet, jotka vielä olivat kokonaan kasvaneet kiinni maahan ja sen ihmeisiin, saivat siitä joskus sirpaleen osakseen.

Mutta joskin he saivat hiukan häneltä, ei hän koskaan menettänyt itsestään mitään. Hän näki heissä muutaman minuutin ajan vain jonkun salaperäisen alkemian heijasteina, jonka hän kateellisesti omisti kirjoihinsa.

Siten oli hänen elämänsä vieläkin itsekkäämpää, kun hänen egoisminsa ei ollut aineellista laatua; hän olisi kyllä jonkun köyhän raukan vuoksi antanut viimeiset vaatteensa. Hänen elämänsä oli sitä suljetumpaa, kun hän oli muita kohtaan osaaottavainen ja hyväntahtoinen. He herättivät hänen harrastustaan yhtä paljon, milloin intohimoisesti, milloin taas ei hän välittänyt heistä lainkaan; sillä hän omasi samalla välinpitämättömyyden ja uskottomuuden lahjan.

Siitä huolimatta oli olemassa jonkinlainen maanalainen käytävä Stefanin ja ihmiskunnan välillä: hänen intohimonsa naisiin. Mutta kun hän oli tyydyttänyt pyyteensä, oli tämäkin tie tukossa, ja nainen, jota hän oli ahnaasti syleillyt, muuttui hänelle yhtä vieraaksi kuin koko muukin maailma.

Syvimmän vaistonsa mukaan oli hän aina välttänyt naisia, jotka olivat koettaneet häiritä hänen yksinäisyyttään ja tunkeutua hänen valtakuntaansa. Hänellä oli ollut kummallisia rakastajattaria, jotka usein olivat herättäneet hänen ystävissään paheksumista: palvelustyttöjä, pesijättäriä, prostituoituja. Ja jos he olivat kuuluneetkin korkeampiin yhteiskuntaluokkiin, olivat he olleet yhtä välinpitämättömiä ja moraalisesti velttoja kuin muutkin. Saituri valitsee aina sellaisen ympäristön, johon hän voi kätkeä aarteensa. Stefan piiloitti muilta huolellisesti henkiset kalleutensa.

Vaikka hänen suhteensa Helenaan kestikin kauemmin, johtui se vain niistä olosuhteista, joissa he olivat tavanneet ja siitä, että hän heidän yhteiselämänsä alussa oli saanut sen käsityksen, että Helena kuului samanlaisiin naisiin, joita hän ennen oli rakastanut. Myöhemmin ei heidän yhdessäolonsa enää riippunut tytöstä.

Helena puolestaan myös tarvitsi jonkun aikaa selvittääkseen itselleen tunteensa Stefania kohtaan.

Tämä tunteitten ottama hengähdysaika ja sisäinen epävarmuus olivat luonnollisena seurauksena siitä pyörteestä, joka heidän yhdyselämänsä ensi päivästä asti oli vastustamattomasti temmannut heidät mukaansa.

Kun heidän väkivaltainen ja iloton himonsa oli heittänyt heidät toistensa syliin, nukahtivat he molemmat melkein yhtaikaa, edes riisuutumatta, ja he nukkuivat, kuin kuolleet. Kello kävi jo kahtatoista päivällä.

Tarjoilija, jonka tapana oli ilmoittaa Helenalle päivällisajan tulleen, astui kuten tavallista koputtamatta sisään. Hän ei ollenkaan ihmetellyt nähdessään miehen Helenan vieressä, vaan kosketti tyttöä. Hän avasi silmänsä, katsoi häntä älyttömästi ja mutisi: Antakaa minun olla rauhassa!

— Ja sitten hän vaipui uudelleen samaan lyijynraskaaseen uneen.

Vera Petrovna kävi levottomaksi, kun ei Helenaa kuulunut laulamaan. Hän lähetti Ludmillan hänen luokseen ja Ludmilla herätti molemmat. He nousivat hämmästyneinä, niinkuin he palaisivat takaisin autiosta yksinäisyydestä, katselivat toisiaan ymmärtämättä mitään, ja vasta kun he vihdoin muistivat tapahtumat, jotka olivat vieneet heidät samaan vuoteeseen, tuntui pikku tanssijattaren läsnäolo heistä kiusalliselta. He odottivat, kunnes hän oli lähtenyt.

— Nopeasti, nopeasti, sanoi Helena nousten ylös. — Meidän täytyy mennä!

Hän pesi kasvonsa ja maalasi ne nopeasti. Hänen punatessaan huuliaan yritti vasta puoliksi herännyt Stefan syleillä häntä. Tyttö työnsi inhoten hänet luotaan huudahtaen:

— Ei, en tahdo!

Mutta ollessaan lähdössä hän palasikin takaisin, kietoi kuumat kätensä Stefanin kaulaan ja puristi hänen aistilliset peikonkasvonsa itseään vasten. Ja Stefan seurasi Helenaa, hänen himonsa ajoi hänet tytön jälkeen Samovar'iin.

Siellä ottivat kaikki iloisesti ja ystävällisesti hänet vastaan. Edellisen yön juhla kietoi Stefanin sädekehällä, vielä enemmän kuin anteliaan Irtitshin. Eversti johti hänet parhaimpaan pöytään, kyseli hänen vointiaan, orkesteri soitti hänelle parhaimmat ohjelmistostaan, kuoro hymyili hänelle ymmärtäväisesti. Ei kukaan tehnyt mitään juomarahojen vuoksi, (kaikki Samovar'issa palvelevat tiesivät eilisestä, kummalla ystävyksistä rahaa oli). He halusivat vain osoittaa mieltymystään ja kunnioitusta miehelle, joka osasi oikein nauttia öistään.

Tämä lämmin ja herttainen ilmapiiri miellytti Stefania. Ja katsellessaan Helenan, Vera Petrovnan ja Feodorin kauniita kasvoja oli hän täysin onnellinen. Hiljaisella äänellä lauloi mustalainen surumielisiä laulujaan, ainoastaan hänelle. Feodor veltossa voimassaan, käsi tikarinkahvassa, tuntui hänestä heidän riemunsa ihanalta vartijalta, Helenan tumma suu oli hänestä nautinto itse.

Helena ei ajatellut mitään. Valo, musiikki, ravintolan melu ja hänen oma uupumuksensa tekivät hänet tunteettomaksi. Mutta tunnit kuluivat hyvin nopeasti, eikä hän enää huomannut, että yö oli muodostunut hänelle tottumukseksi; sillä vastapäätä häntä istui suuri, laiha olento, jonka kömpelöt liikkeet liikuttivat häntä, ja merkillinen naamio, älykäs, ruma ja lapsellinen, hymyili hänelle koko ajan.

Stefan tahtoi välttämättä, että Rizin istuisi hänen vieressään, ja hän käytti koko viehätysvoimansa saadakseen hänet unohtamaan edellisen illan tahtomatta tapahtuneen loukkauksen. Hänen vilpittömyytensä, hänen silmiensä uneksiva ilme ja hänen kaunis äänensä, jota hän osasi käyttää ihmeen taitavasti, antoivat hänelle — jos hän itse halusi — vastustamattomat aseet toisen ystävyyden voittamiseksi. Helena, joka ei ollut itse sitä vielä kokenut, huomasi Rizinin muuten niin elottomien kasvojen vilkkaasta ja herkästä ilmeestä Stefanin voiman. Se kauhistutti häntä.

Stefan näytti osaavan herättää eloon jotain uutta, jonkun heikon kohdan sielussa, joka oli alennuksessaan kivettynyt ja siten säilynyt kokonaan kuolemasta. Ja kun Stefanin kerran onnistui liikuttaa ruhtinaan sielua, mitä silloin tapahtuisikaan hänelle, joka ei vielä ollut niin jäykistynyt?

Mutta tähän pelkoon sekoittui suurta hellyyttä. Näiden kaikkien Pigal'in miesten ja naisten seurassa, ahneiden, levottomien ja kuumeisten olentojen seurassa, jotka eivät voineet tulla toimeen muualla kuin tässä yöravintoloiden ahtaassa kehässä, oli Helena jo tottunut pitämään tätä kuria joukkoa omanaan: mutta nyt oli heidän keskellään muuan, joka oli niin ihmeellisen täynnä lapsellisuutta, unelmia, lempeyttä ja viattomuutta, joka ennen kaikkea oli kotoisin niin kaukaa täältä. Ja tämä sanantuoja toisesta maailmasta, jossa kaikki oli vapaata ja kirkasta…

Äkkiä tunsi Helena sydämensä puristuvan kokoon. Vera oli juuri lopettanut romanssin, ja Stefan hyväili hänen valkeita hiuksiaan, jotka vivahtivat violetille.

Miksi istuu Vera aivan hänen vieressään ja minä häntä vastapäätä? ajatteli Helena tuntien katkeruutta, jonkalaisia hän ei vielä milloinkaan ollut kokenut.

Ja hän kysyi äänellä, jonka vihamielistä sävyä hän ei itsekään täysin huomannut:

— Lopetitko jo, Vera? Saanko minä nyt laulaa?

— Luonnollisesti, lapseni, tiedäthän, miten mielelläni kuuntelen sinua.

— No, päästähän minut sitten istumaan sohvalle. Minun on siellä mukavampi.

Mustalainen naurahti ystävällisesti ja osanottavasti, ja Helenan oli pakko punastua. Mutta hän ei olisi osannut selittää, johtuiko se siitä, että hän oli hämillään huomatessaan Veran käsittäneen hänet, vaiko tyytyväisyydestä senvuoksi, että hän oli sidottu Stefaniin, vaikka vain kolmannen henkilön ajatuksissa. Hän valitsi laulun, jolla hän tiesi voittavansa. Se oli täynnä huolettomuutta, rajuutta ja päihtymystä. Tavallisesti tunsi hän kitarran viime akordin soitua ikäänkuin vapauttaneensa osan itsestään. Mutta tällä kertaa oli hän havaitsevinaan laulun uhmassa ja hehkussa väärän sävyn, niinkuin ne eivät kuuluisikaan hänelle, niinkuin jotakin tärkeätä, jotakin välttämätöntä olisi jäänyt ilmaisematta.

Ja kun Stefanin suudelmat polttivat hänen kaulaansa, ei hän tuntenut mitään riemua, vain tympeää pelkoa. Tätä hän ei ollut etsinyt istuutuessaan hänen viereensä. Mutta mitä sitten? Eikö miehellä tämän siveettömän, myrkyllisen laulun jälkeen ollut oikeus syleillä häntä aivan niinkuin tavallista porttoa?

Oli jo niin pitkä aika siitä, kun Helena oli ajatellut yhtenäisesti ja tutkinut itseään, että hän säikähti tästä uhkaavasta huomiostaan. Hän kauhistui mustalaishepenissään yhtä paljon kuin ennen, jolloin hän ei vielä ollut Pigal'issa. Ei, ei, hän ei halunnut enää tietää mitään itseperusteluista, ei enää kärsiä siitä. Ja sen tukahuttamiseksi oli keino, se oli hänen edessään, varmasti vaikuttavana ja koettuna. Hänellähän oli lääke, laseissa kultaisena välkkyvä. Hän tarttui siihen.

Koneellisesti ja ankaran johdonmukaisesti toistui nyt vanha juttu. Kun Helena oli alkanut, eivät muut halunneet jäädä hänestä jälkeen. He joivat myöskin. Viini kiihoitti heitä soittamaan ja laulamaan, laulu ja musiikki kiihoittivat heitä juomaan. Kun Samovar suljettiin, ei janoa vielä oltu saatu sammumaan. Feodor läksi kaukaasialaisten luo Lesghine'iin, Vera, Helena ja Stefan Esturgeon'iin.

Kuten aamullakin oli siellä jälleen mustalaisia ja vodkaa, ja jälleen oli aurinko korkealla, kun kirjailija ja Helena palasivat hotelliin, missä he jälleen ottivat toisensa vaieten ja eläimellisesti.

Niin kului muutamia päiviä. Kaikki olivat samankaltaisia, sillä ei ole mitään yksitoikkoisempaa eikä mikään sido enempää kuin öiset tottumukset. Puoliyön aikaan saapuivat Helena ja Stefan Samovar'iin, jossa he pian tapasivat Veran, Feodorin ja Rizinin. Vähitellen, mutta välttämättömästi he humaltuivat, sillä aamuun oli pitkä aika. Alkoholi täytti heidät hermostuneella ilontunteella, se ajoi heitä toisesta venäläisestä pikkuravintolasta toiseen. Kaikkialla he joivat, vihdoin uupuneina, kuollein sieluin ja toisiaan himoiten vaipuakseen Helenan vuoteeseen. Vasta yöllä he jälleen havahtuivat kiertämään uudelleen samaa kehää.

Tämä yökulkijaelämä ei antanut Stefanille aikaa päästä omaksi itsekseen takaisin eikä Helenalle mitään mahdollisuuksia päästä selville tunteistaan. Kaikki suli yhteen, häipyi usvaksi, joka teki pään tyhjäksi ja ruumiin verettömäksi, ja jonka vain alkoholin piiska pystyi muutamaksi tunniksi karkoittamaan. Näinä päivinä, jotka eivät olleet mitään päiviä, ja näinä öinä, jotka eivät olleet mitään öitä, eivät Helena ja Stefan vaihtaneet kahtakaankymmentä sanaa, jotka olisivat vieneet heitä lähemmäksi toisiaan. Mutta heidän joka aamu yhtyvät ruumiinsa antoivat heille paremman ja onnellisemman tottumuksen.

Harvinaisina, lyhyinä selvinä hetkinään ihmetteli Helena katsellessaan Stefanin rumia kasvoja, miten hän saattoi kokea niin suurta riemua hänen sylissään, kun ihana Feodor oli jättänyt jälkeensä vain tympeän väsymyksen tunteen. Hän ei käsittänyt, että hän katkaistuaan moraalin kahleet ja tuntien Stefania kohtaan jotakin, mitä hän ei vielä ymmärtänyt, vihdoin oli kypsä fyysilliseen elämään. Ja hän sanoi masentuneena itselleen:

— Olen auttamattomasti hukassa. Niinkuin kurjin portto nautin ensimmäisestä parhaasta, vaikka hän on rumakin.

Miten kauan olisivat he eläneet näin, jos Stefan olisi ollut rikas? Stefan kysyi tätä usein myöhemmin itseltään voimatta vastata siihen, ja hän värisi ajatellessaan, mitä hänestä olisi tullut, jos hänen varansa olisivat sallineet hänen jäädä ainaiseksi Pigal'in öitten sokaisevan lumouksen valtaan.

Tietysti oli hän kykenemätön pitämään lukua rahoistaan, mutta pitäessään kaikki aina mukanaan ei arviolasku ollut vaikea. Sinä aamuna, jolloin hän kiinalaisten kirjoitusmerkkien koristamasta lompakostaan otti viimeisen tuhannen frangin setelinsä, kirjansa tekijäpalkkion viimeisen jäännöksen, tiesi hän, että siitälähin oli Samovar häneltä suljettu. Tämä havainto huolestutti häntä hiukan. Ei köyhyyden pelosta, ei, sillä kaikista venäläisistä pakolaisista oli hän parhaiten siihen tottunut, nuoruudestaan saakka. Hän eli aina kädestä suuhun. Mutta häntä suututti luopuminen niin monista rakkaista tottumuksista: kuninkaanarvosta, joka ravintolassa hänelle oli suotu, everstin hyvistä kasvoista, Vera Petrovnan hiuksista, Esturgeon'in lauluista ja Helenan kauniista rinnoista. Tästä kaikesta oli hän nauttinut tuskin viikkoakaan, mutta myrkky oli nopeasti imeytynyt vereen.

Tällaisia olivat Stefanin huolestuneet ajatukset hänen vaihtaessaan viimeistä seteliään. Hän karkoitti ne, sillä hänen tuttavansa veivät hänet mukanaan ja hän halusi tänä aamuna tuhlata Pigal'issa rahansa, luullen tilaisuuden viimiseksi.

Ei milloinkaan ollut hän ollut niin iloinen, niin viehättävä ja lennokas puheissaan. Tuntiessaan, että hänen oli jätettävä nämä ihmiset, ettei hän enää milloinkaan kuulisi heidän laulujaan, sai heidät hänen mielessään näyttämään jo hänen omilta taruolennoiltaan. Hän ei enää nähnyt heitä, hän vain muisti heidät, se on, hän loi heidät sellaisiksi kuin hän halusi heidät nähdä. Helena oli ihmeellinen kaksoisolento. Milloin oli hän merenneito, kun tapasi hänen surullisen katseensa, milloin oli hän kuin kasvihuonekukka, kun Stefanin katse kohdistui hänen kuumiin huuliinsa ja rakkaus, jota Stefan ei milloinkaan ollut tuntenut ja jota hän ei milloinkaan tyttöä kohtaan tuntenutkaan, leimahti siinä silmänräpäyksessä, jolloin hän luuli näkevänsä tytön viimeisen kerran ja jolloin tytöstä tulisi vain unikuva hänen muistinsa kätköihin.

Tätä merenneitoa ja kasvihuonekukkaa, ei mustalaisen valepuvussa olevaa Helenaa hän sinä aamuna hyväili äärettömän hellin käsin; tämän satuolennon kanssa hän ihmeellisimmällä äänellään puheli solisevista lähteistä, puutarhoista ja mehiläisistä, niiden salaisuuksista ja haltijattarista. Mutta Helena kuuli hänen puhuvan. Ja jos Stefan olisi voinut lukea sen kiitollisuuden, joka kuvastui hänen kosteista, puoliksi suljetuista silmistään, olisi hän tuntenut itsensä rikolliseksi.

Heidän onnensa esti heidät päihtymästä niinkuin edellisinä päivinä ja he tulivat hotelliin melkein selvinä.

— Stefan, Stefan, elämäni, miten oletkaan minulle puhunut, huudahti
Helena. Miten puhtaaksi olet pessyt minut. Miten rakastankaan sinua!

Nämä sanat, joita hän ei vielä milloinkaan ollut lausunut, joita hän oli pitänyt puutteellisina ja jokapäiväisinä, niin moneen kertaan kuultuina ja luettuina, hämmästyttivät häntä; sillä hän tunsi niin ääretöntä hellyyttä ne lausuessaan. Niiden kaiku päihdytti hänet. Hän istui liikkumattomana säteilevä hymy huulillaan, ja hänen kasvoillaan oli kirkas ja vakava ilme, niinkuin hän kuulisi morsiushymnin soivan.

Minä rakastan häntä, minä rakastan häntä, ajatteli hän, — ja kaikki on yksinkertaista ja kaunista. Sekä ruumiini ilo että nämä niin nopeasti vierivät päivät. Hän on pelastanut minut, hän on nostanut minut ylös, niin ylös. Ja minä en ansaitse sitä.

Helenan hurmio ei ihmetyttänyt Stefania vähääkään. Kaikki viime tuntien kuluessa hänessä syntyneet kuvat liikuttivat häntä vielä. Ja mikä olikaan luonnollisempaa kuin se, että Helena, hänen tumman ja säteilevän satumaailmansa uusi ystävätär kiitti häntä siitä, että hän otti tämän mukaansa omaan sisäiseen elämäänsä? Hän katsoi Helenaa himottomin silmin. Sillä miten hän olisi voinut koskea satujensa haltijatarta?

Ja tyttö ajatteli:

Hän ei ajattele ainoastaan ruumistani, niinkuin luulin ja niinkuin luulin itsekin haluavani vain sitä. Se kaikki johtui vain humalasta. Hän puhuu minulle edelleenkin. Me käymme metsissä ja maalla. Hän näyttää minulle kasveja ja hyönteisiä, ja vasta työaikani alkuun me palaamme takaisin Samovar'iin. Me emme juo enää. Ja kaikki muuttuu hyväksi ja valoisaksi, sellaiseksi kuin hänen äänensä.

Stefan tuli hänen luokseen, suuteli hänen hiuksiaan ja lausui:

— Hyvästi, Lenotshka, minun on lähdettävä luotasi. Nuku hyvin.

— Miksi, onko sinulla jotain ostoksia? kysyi tyttö ääni hellyyttä tulvillaan. — Lähetä tarjoilija, niinkuin tavallista. Vai haluatko käydä jonkun ystävän luona? Voithan tehdä sen huomenna.

Stefan pudisti suurta päätään ja sanoi iloisesti:

— Ei, menen kotiin. Minulla ei ole rahaa enää.

Helena ei vielä käsittänyt, mutta alkoi tuntea pelkoa. Epävarmalla äänellä hän sanoi:

— Onhan sinulla aikaa mennä hakemaan sitä.

— Olet hauska, Helena, luullessasi, että minun on vain mentävä kotiin löytääkseni kultaa. Ei, rakas minulla ei ole enää mitään.

— Entä sitten?

Stefan teki avuttoman liikkeen, mutta hymyili edelleen.

— Mutta… Stefan… mutta… milloin näen sinut jälleen huomenna?
Eikö? Ylihuomenna?

— Tiedäthän, että asun niin kaukana. Varmasti et tunne koko seutua, Parc Montsouris'n luona. Ja autobussit, maanalaiset en tiedä edes, miten selviydyn tänä aamuna kotiin. Ei, rakkaani, kun kerran pääsen kolooni, en enää lähde sieltä ulos.

Hän puhui ystävällisesti niinkuin ennenkin, silmissään lapsellinen katse. Ja tämä luonnollisuus ja keveys koskivat Helenaan, enemmän kuin hänen sanansa. Hänellä oli merkillinen tunne siitä, ettei hän enää ollut ihmisolento, vaan merkityksetön varjo, jonka yli Stefan astui.

— Niin, rakas, jatkoi Stefan — sanoudun irti Pigal'ista.

Tämä viimeinen isku nosti veret Helenan kalpeille poskille. Hän oli siis ollut Stefanille vain koriste, niinkuin moni muukin, tämän valoja tulvivan, kirotun kaupungin koriste-esine, kitarra. Hänen ylpeytensä käski häntä salaamaan suuttumuksensa ja tuskansa. Hänen täytyi päästää Stefan menemään pysyen yhtä rauhallisena kuin mies itsekin.

— No hyvä, voi hyvin, sanoi hän kääntyen pesupöydän yläpuolella riippuvaan peiliin päin ikäänkuin pyyhkiäkseen maalin pois kasvoiltaan.

Mutta hänen silmänsä kiintyivätkin toilettiesineisiin, jotka Stefan oli ostanut ja jotka olivat hänen omiensa vieressä. Ajatellessaan, ettei Stefan enää milloinkaan niitä käyttäisi, että hänen olisi viskattava ne pois, tunsi hän, ettei hän enää jaksaisi elää yksinään tässä huoneessa. Se näytti äkkiä olevan täynnä Stefania, ja kun kirjailija otti askeleen ovea kohti, sulki hän vaistomaisesti tien ja huohotti:

— Ei, Stefan rakas, se ei ole mahdollista!

— Mutta mitä nyt, rakkaani? kysyi Stefan hämmästyneenä Helenan kasvoissa tapahtuneesta muutoksesta.

— Se, että sinä lähdet pois, että sinä jätät minut yksin.

— En ymmärrä; niinhän täytyy tapahtua.

— Ei täydy. Eihän sinun ole pakko hyljätä minua, vaikket voikaan enää käydä Samovar'issa. Asummehan me samassa kaupungissa. Ole toki järkevä, rakkakin, ja ajattele, asiaa.

Stefanin kasvoilta luki hän sellaisen kauhun tämän ajatellessa mahdollisuutta, että hänen täytyisi kulkea Parisin toisesta päästä toiseen, pitää aina mielessään heidän kohtaamiseensa määrättyä aikaa, eikä Helena voinut vihastua hänen kieltäytymisestään. Mutta samalla ymmärsi hän, että Stefanin astuttua hänen huoneensa kynnyksen yli ei hän näkisi häntä enää.

— Älä mene pois, älä mene pois, pyysi hän kiihkeästi.

— Rakastan nyt sinua liian paljon. Sinä et olisi saanut puhua minulle tänään niinkuin puhuit.

Tyttö oli tarttunut hänen ranteisiinsa. Stefan oli hämmästynyt, melkein loukkaantunut tytön itsepintaisesta pyynnöstä. Silloin tunsi Helena, miten ensi kerran hänen elämässään sen päätekijä horjui: hänen ylpeytensä.

— Minähän rukoilen häntä, minähän kerjään häneltä, sanoi hän itsekseen, tuntien siitä enemmän pelästystä kuin häpeää.

Salamana näki hän edessään ne miehet, jotka olivat häntä rakastaneet tai himoinneet: Vassian, Feodorin, jotkut muinoin Venäjällä, kaikki hänen Samovar'issa tapaamansa miehet, vieläpä Irtitshinkin. Hän oli joko pitänyt heidät kurissa tai yksinkertaisesti työntänyt heidät inhoten luotaan. Ja nyt hän valitti ja rukoili.

— Vastaa toki, huusi hän epätoivoisen kiivaasti, hysteerisesti.

— Älä pakoita minua painumaan polvilleni eteesi.

Stefan hätkähti hänen kimakasta huudostaan. Hän nosti käden otsalleen, ikäänkuin selvittääkseen ajatuksiaan, käsittääkseen, mitä tuo nainen hänestä halusi.

— Ymmärrähän nyt, rakas, sanoi hän mahdollisimman hellästi. — Olenhan selittänyt kaiken tarkkaan sinulle. En tiedä, millä eläisin enää täällä.

Hän näytti eksyneeltä lapselta. Sen nähdessään rauhoittui Helena jälleen. Stefan ei siis halunnut kuulla hänen rukouksiaan. Tiesikö hän ylipäänsä, mitä ylpeys oli? Hän oli yksinkertainen kuin koruton kertomus. Miksei hän puhunut miehelle yksinkertaisesti ja luonnollisesti? Silloin saisi hän tämän helposti taipumaan.

Helena syleili Stefania molemmin käsin, veti hänet vuoteeseen ja painautui tiukkaan häntä vasten:

— Olet oikeassa, sanoi hän melkein iloisesti. — Käyttäydyn kuin mieletön. Mutta katsohan, nämä yöt repivät hermoni hajalle. Kuuntele minua nyt, rakas. Niin kauan kuin olimme yhdessä, en välittänyt juomisesta. Mutta jos tahdon (ja omituinen ylpeys valaisi hänen kasvojaan hänen muistaessaan, millainen valta hänellä oli miehiin) voin ansaita rahaa kylliksi meille molemmille. Huonehan meillä on. Hiljaa, hiljaa, sinä maksat minulle kaiken takaisin, vaikka korkoineen, kun olet kirjoittanut uuden kirjan. Sinä et enää tule Samovar'iin enkä minä juo enää, vaan tulen sieltä suoraan kotiin. Sinä saat nukkua ja tehdä työtäsi hyvin.

Tytön lempeys ja hänen ruumiinsa lämpö saivat Stefanin heltymään. Hän nauroi iloisesti.

— Tehdä työtä täällä, sanoi hän. Oletpa koomillinen!

— Miksi niin? Järjestän sinulle tänne pöydän, ja aamuisin on täällä niin rauhallista.

Stefan irrottautui tahtomattaan lempeästi tytöstä. Hän ajatteli sitä täydellistä yksinäisyyttä, jota hän tarvitsi kirjoittaessaan. Hän ajatteli, miten hänen kirkkaimpanakin päivänä oli laskettava kaihtimet alas ja tilkittävä ovi tarkoin.

— Ah, rakkaani, hän sanoi, — vaikka minulla olisi kymmenen huonetta, en voisi kirjoittaa riviäkään tietäessäni sinun olevan läsnä.

Tämä vastaus ei loukannut Helenaa. Hän tunsi taikauskoista kunnioitusta henkistä työtä kohtaan. Hän oli tyytyväinen jo siitäkin, että Stefan puhui hänen kanssaan työstään. Sehän oli ensimmäinen hänen sisäisistä salaisuuksistaan, jonka Stefan uskoi hänelle.

— Ah, minä tahtoisin niin mielelläni tietää, mutisi hän hyväillen
Stefanin otsaa, — miten ne ihmeet, jotka olen lukenut, täällä syntyvät.

Helena ei milloinkaan ollut osannut uneksiakaan, että Stefanin kasvot, nuo hyvät ja lapselliset kasvot voisivat näyttää niin kovilta ja epäluuloisilta. Mutta Stefan olikin tytön hellässä kysymyksessä löytänyt pahimman vihollisensa: rauhanhäiritsijän, vieraan, uteliaan imartelijan, joka aikoi tunkeutua siihen piilopaikkaan, missä oli kätkettynä aarre, jota hän koko elämänsä ajan oli puolustanut ihmisten katseita ja ääniä vastaan.

Hän asteli edestakaisin huoneessa sanoen hermostuneella, äänellä lyhyesti:

— Ei sanaakaan enää siitä, pyydän.

Helena tarttui kaulaansa ikäänkuin tukahduttaakseen tuskanhuudon. Nuo sanat! Ja ennen kaikkea tuo äänensävyt ikäänkuin hän olisi varas!

— Riittää, huusi hän, riittää! Mene vain! Miksi käyttäydyt minua kohtaan näin? Siksi, että olet tullut tuntemaan minut kapakassa. Viattomasta ilmeestäsi ja armeliaisuudestasi huolimatta olet samanlainen kuin kaikki muutkin, yhtä pelkuri ja tyhmä kuin he. Millä oikeudella sinä solvaat minua? Mitä kauhistuttavaa minä olen sinulta pyytänyt? Tai mitä suututtavaa? Sinun mielestäsi olen siis korkeintaan tarpeeksi arvokas vain sinun nautintoasi varten? Mutta avointa ja luottavaa sanaa minä en ansaitse? Niinkö? Mutta katsohan suoraan minuun, en sentään näytä täydellisesti portolta. Varmasti olen ainakin yhtä arvokas kuin ennen tuntemasi naiset. Voit nauraa, mutta sinä olet ensimmäinen rakastajani; ennen sinua oli vain Feodor yhden yön, yhden ainoan yön, ja jos kertoisin sinulle kaiken, ymmärtäisit minut. Jos olisit kysynyt minulta, en olisi vaiennut mistään. Mutta mitä minun elämäni sinua liikuttaa? Sinä tulit, annoit minulle takaisin puhtauden tunteen, ja nyt menet pois. Mutta mikä paha mahti lähetti sinut tielleni? Olin rauhallinen kuin ruumisarkussa. Sinulla ei ollut oikeutta, sinulla ei ollut oikeutta siihen. Sinulle tuottaa siis hyvin paljon huvia koettaa valtaasi köyhiin ja kadotettuihin, mutta silti uskollisiin ihmisiin, penkoa heidät sisintään myöten ja sitten sysätä heidät sivuun. Näin kyllä, mitä teit Rizinille. Ja minulle tänä aamuna. Saatana! Saatana!

— Älä sano sitä, huusi Stefan ristiten itsensä kalpein kasvoin. — Sinä et tiedä…

Hän ei voinut jatkaa. Helena oli epätoivoisesti takertunut häneen. Hän nojasi päätään hänen olkaansa, hyväili hänen poskiaan ja kuiski huohottaen ja nyyhkien:

— Älä mene pois, rakas Stefanini, rakkaani! En pyydä sinulta mitään muuta. Kohtele minua kuin kaikkein halveksittavinta naista, en nyt ansaitse enempää. Silloin tällöin kohotan vielä pääni pystyyn, mutta minä tiedän, minä tiedän, mitä on sieluni pohjalla. Sinun ei vain tarvitse antaa minun tuntea sitä liian paljon, siinä kaikki. Sinähän jäät, sano, jääthän, eikö niin? Itken sinun tähtesi. En olisi milloinkaan uskonut voivani itkeä jonkun miehen vuoksi. Mutta minä rakastan sinua, minä rakastan sinua. Ja saat olla varma, että raha-asioista selviydymme, minä ansaitsen. Sinä maksat minulle takaisin. Ja sinullahan on hyviä ystäviä, voithan lainata heilläkin hiukan. Tietysti, kirjoita. Irtitshille! Tiedän, että hän lähettää sinulle. Hän on karkea, mutta hyvä. On arvotonta, että annat pyytää itseäsi näin, että pakoitat minut alentumaan näin.

Hän puhui vielä kauan. Milloin valittaen, milloin vihoissaan, loukatun ylpeyden vaihtuessa kurjimpaan matelemiseen. Hän heittelehti näiden kahden elämänsä navan välillä niinkuin eläin palavan häkin ristikkojen välissä. Ja Stefan myöntyi.

Hän ei tehnyt sitä säälistä tai väsymyksestä; sillä tämä horjuva ja hyväntahtoinen uneksija oli pelkän hitautensa vuoksi taipumaton, silloin kun hänen sisäistä elämäänsä uhattiin. Hänen taipuvaisuutensa nyt johtui siitä, että Helena oli hyvin kaunis ja epätoivossaan kiihoittava, siitä, ettei hän vielä ollut saanut kyllikseen Pigal'in tarjoamista yöllisistä huveista, ja myöskin siitä, että hänen viimeinen kirjansa oli ilmestynyt niin hiljattain, ettei hänellä ollut mitään halua vielä aloittaa uutta. Sitten Helena oli tahtomattaan, mainitsemalla Irtitshin nimen, herättänyt Stefanissa mitä merkillisimmän vastavaikutuksen. Ketään tuttavaansa ei kirjailija rakastanut niin paljon kuin tuota siperialaista mushikkaa. Mutta vielä enemmän hän pelkäsi tätä. Melkein synnynnäisen viisautensa ja voimansa, vaistomaisen ihmistuntemuksensa — ja sanojen, joita löytääkseen Stefanin oli taisteltava uniensa syvyyksissä ja ihmeellisissä kirjoissaan — vuoksi tuntui Irtitsh hänestä usein olennolta, joka oli kotoisin niiden ikuisten, pyhien puiden sisimmästä, joista villikansat veistävät synkät epäjumalankuvansa.

Mutta Helenan milloin nyyhkyttäessä, milloin solvatessa häntä näki Stefan ensimmäisen kerran Irtitshin lähdön jälkeen asiat oikeassa valossa. Kun tyttö rukoustensa lomassa sattumalta mainitsi tämän nimen, muisti hän äkkiä kaiken, mitä hänen ystävänsä oli puhunut hänelle tunteistaan tyttöä kohtaan. Ja Stefan kauhistui sitä, mitä hän oli tehnyt. Helenan huulet eivät turhaan olleet muodostaneet sanaa, jota ei saa lausua: Saatana, saatana. Hän mietti kauan, syvästi ja rehellisesti — ja rauhoittui jälleen. Irtitsh ei ollut kieltänyt häntä koskemasta Helenaan. Jos hän olisi sen tehnyt, ei mikään kiusaus olisi voinut houkutella häntä kieltoa rikkomaan, sen Stefan tiesi. Kuitenkin Irtitsh näytti aavistaneen kaiken. Stefan näki jälleen edessään hänen silmänsä lähtöhetkellä. Aivan varmasti oli hän arvannut kaiken ja hyväksynyt sen. Mitä muuten voisivat merkitä sanat:

— Säästä häntä kaikessa.

Mutta silloin täytyi hänen totella häntä tässäkin.

Stefanin mieliala keventyi ja tyyntyi, ja vasta nyt havaitsi hän Helenan syvän kärsimyksen. Ja hän vapisi myötätunnosta. Silloin, kun hänen sydämensä ja järkensä olivat sovinnossa keskenään, ei kukaan osannut lohduttaa paremmin kuin hän. Helena nukahti pian. Kyyneleet olivat huuhdelleet ihomaalin hänen kasvoiltaan, niin että hän näytti huonostimaalatulta nukella. Stefan kirjoitti Irtitshille kirjeen, jossa hän kertoi kaiken ja pyysi rahaa.

Vastaus ei saapunut niin pian kuin Stefan oli arvellut. — Mutta se ei huolestuttanut häntä. — Vakuutettuna siitä, että hän oli menetellyt niinkuin pitikin, huvitteli hän edelleen Pigal'issa.

Vaikkei hän enää käynytkään Samovar'issa, ei hän nukkunut enempää kuin ennenkään. Miten hän olisi sitä voinutkaan Helenan huoneessa, joka oli täynnä Montmartre'in öisten valojen hehkua ja yöelämän kumeata melua? Ja mikä huumaava, kuumeinen elämä liukui Stefanin ikkunoitten ohitse! Miten olisi hän voinut olla sukeltamatta tuohon kiihoittavien lupausten virtaan?

Stefan saattoi Helenan Samovar'in ovelle. Sitten harhaili hän viekoittelevilla kaduilla, uneksi loistoravintoloitten edessä, joiden välkkyvät, salaperäiset ikkunat värisivät himmeästä musiikista. Vihdoin läksi hän Sans-Souci'hin.

Tämä pikku kahvila täytti ne tunnit, jolloin Stefanin oli odotettava Helenaa. Siellä oli pieni terassi, mahdollisimman ahdas, ja ohikulkijat tyrkkivät sen pöytiä. Mutta oli miellyttävää katsella viileässä elokuun yössä sivuitse lipuvia kasvoja, joiden piirteitä vääristivät hurjistelut ja mainoskilpien räikeät valot. Sitäpaitsi pistäytyivät Feodor ja Rizin tanssien väliajoilla usein siellä. He olivat Stefanin ainoat tähänastiset ystävät Pigal'issa.

Mutta pian sai hän ystäviä Sans-Souci'n kantavieraidenkin joukossa: neekereitä, eteläamerikkalaisia, ennen kaikkea venäläisiä; sillä kahvila oli ikäänkuin niiden ravintoloitten polttopisteessä, joissa he kaikki työskentelivät. Yön työttömille toimi se jonkinlaisena paikanvälitystoimistona. Siellä näkyi asianajajia, upseereja, jotka ennen olivat esittäneet romansseja salongeissa ja nyt toivoivat paikkaa jossakin kuorossa. Edelleen oli siellä kaukaasialaisia, aina tanssijoina toimivia vähävenäläisiä, juopottelun tähden erotettuja mustalaisia, "houkutuslintuja", jotka vainusivat sopivaa tilaisuutta, kitarransoittajia, jotka olivat juoneet soittimensa, laulajia, joiden äänen alkoholi oli särkenyt, ja muita, vielä kummallisempia olentoja, joista ei tiedetty mitään, synkkiä, levottomia kasvoja, jotka joka ilta jossakin kahvilan nurkassa punoivat pimeitä suunnitelmiaan.

Kaikki nämä ihmiset sulkivat pian Stefanin sydämeensä. Hänhän ei pyytänyt mitään. Hän ei etsinyt tointa eikä häirinnyt ketään. Tarkkaavaisesti ja kärsivällisesti kuunteli hän luottavaisia tunnustuksia. Ja kaikilla miehillä ja naisilla, jotka siellä kokoontuivat, oli niin loputtoman paljon kertomista. Jokaisen kasvoille oli kirjoitettu liikuttava elämäntarina. Jokainen katse kertoi kurjuudesta, kärsimyksestä ja tuskasta, siveettömyydestä, viinistä ja rakkaudesta.

Stefan kokosi kaikki nämä tarinat, sekoitti ne paloviinaan, paisutti niitä ja painoi ne mieleensä. Hänen ympärillään hälisi kahvila, hänen ohitseen solui keskeytymättä yhä uusia kasvoja, joiden otsien taakse epäilemättä kätkeytyi uusia tarinoita, ja jotka nopeasti sukelsivat takaisin hämärään. Ja kehottaessaan päätään näki hän vanhoja kukkienmyyjättäriä ja kookkaita kasakoita, jotka seisoivat vartijoina valaistun, uutimin peitetyn oven edessä.

Päivä sarasti aivan epäloogillisesti ja ikäänkuin unennäkönä. Helena saapui Samovar'ista Vera mukanaan ja he läksivät Esturgeon'iin, josta oli tullut heille voittamaton tottumus, kuin pahe. Ja senjälkeen nukahti Stefan rakastettunsa viereen, kunnes jälleen tuli aika lähteä Sans-Souci'hin.

Näiden kolmen paikan muodostaman taikakolmion sisässä kului kaksi viikkoa, kaksi huomaavaa ja hedelmällistä viikkoa Stefanille, kaksi tuskan ja onnen viikkoa Helenalle.

Katsella ja kuunnella kirjailijaa, tuntea hänet vieressään, ihailla kaikkea sitä, minkä hän katsein ja sanoin paljasti itsestään, ruumiillisesti yhtyä, häneen — kaikki se täytti Helenan suuremmalla riemulla kuin mitä kukaan muu nainen olisi voinut tuntea; sillä kaikkien hänen aistiensa ja tunteittensa vastaanottavaisuuden ja reaktiokyvyn olivat hänen elämäntapansa ja alkoholinkäyttö kymmenkertaistaneet. Kaikki ilmeni hänessä kohtauksittain. Kesken keskustelua tai laulua hän äkkiä syleili Stefania, ja näissä suudelmissa oli äidillistä, aistillista ja salaperäistä rakkautta, joka lähenteli hurmiota.

Mutta hän kärsi myöskin enemmän kuin kukaan muu silloin, kun intohimon ryöppy ei riittänyt hukuttamaan täydellisesti hänen ymmärrystään ja ajatuksiaan. Hän ei voinut unohtaa, millä itsensä alentamisella hänen oli täytynyt ostaa Stefanin jääminen. Eikä hän voinut olla näkemättä, että Stefan kaikesta ystävällisyydestään huolimatta jäi hänelle läpitunkemattomaksi ja vieraaksi. Vaikka he elivätkin yhdessä, olivat he kuitenkin vain niinkuin kaksi laivaa, jotka purjehtivat tyynellä merellä kylki kyljessä kiinni ainoastaan ensimmäisen tuulenpuuskan viriämiseen asti.

Helena ei voinut tietää, että Stefan, vaikka hän olisikin tutustunut häneen jo silloin, kun hän vielä oli viaton ja koskematon, olisi kiinnittänyt häneen yhtä vähän, ehkä vieläkin enemmän huomiota. Siksi luuli hän miehen käytöksen johtuvan hänen alennustilastaan. Mutta vaikka hän niinä hetkinä, jolloin hän tunsi syvimmin rappeutuneisuutensa, olikin valmis kuuluttamaan sen koko maailmalle, ei hän silti voinut sietää ajatusta, että joku — kaikkein vähimmin juuri Stefan — kohottaisi sen muuriksi heidän välilleen.

Ollessaan sidottuna samanlaiseen elämään kirottujen ihmisten parissa oli hän luullut voivansa palvella Samovar'issa ilman vastenmielisyyden tunnetta. Vieläpä saivat Vera ja Heridze hänet näkemään kauneutta ja suuruutta tässä ahnaiden jumalien palvelemisessa.

Mutta päästessään selville rakkaudestaan murtuivat hänen varmuutensa ja uhmansa. Hän tunsi olevansa alastomana ja ryvetettynä alttiina muiden katseille. Hän häpesi räikeää pukuaan, maksettuja laulujaan ja juopotteluaan. Mielellään olisi hän pukeutunut yksiväriseen, pitkähihaiseen, korkeakauluksiseen pukuun. Mielellään olisi hän pessyt kasvoiltaan ihomaalin ja sen mukana Pigal'issa vietetyt kuukaudet, ollakseen Stefanin silmissä muitten naisten kaltainen, kaikkien niiden naisten, joita kunnioitetaan. Mitä hepeniä hänellä olikaan yllään, hepeniä, joita hän ei aina ennättänyt edes riisua! Ne polttivat hänen ruumistaan. Nämä ajatukset kiusasivat ja kiduttivat häntä. Sitäkin enemmän, kun Stefan ei pystynyt niitä ymmärtämään. Jos hän olisi niin tehnyt, käsittänyt sen, mitä hän pelkäsi ja mikä haavoitti ja repi häntä, olisi hän varmasti yrittänyt tehdä parhaansa tyynnyttääkseen häntä. Mutta Stefanille ei ollut olemassa moraalia, ei ennakkoluuloja, ei hyveellisiä eikä langenneita naisia. Juuri hänen täydellinen kyvyttömyytensä tunteeseen, jota Helena oli hänelle kuvannut, esti häntä millään tavalla auttamasta tyttöä hänen kärsimyksissään.

Siksi täytyi Helenan aivan yksinään puolustautua tässä elämässä, jota he rinnakkain viettivät. Mutta miten hän niinollen pystyi pitämään päätöksensä olla juomatta enää? Hän kärsi alennustilastaan; hän tiesi, että viini vei häntä yhä alemmaksi, mutta humalassa hän ei tajunnut sitä. Silloin vapautui hän siitä sietämättömän masentavasta tunteesta, josta Stefanin katse sai hänet värisemään. Kun alkoholin demooni kohisi hänen ohimoissaan, poltti hänen rinnassaan, piiskasi hänen halujaan, silloin tunsi hän olevansa kaikkien muitten miesten ja naisten kaltainen, silloin oli hän rohkea, ylpeä ja voimakas kuin Bakkuksen papitar.

Eräänä aamuna tuli Helena yksin noutamaan Stefania Sans-Souci'sta.

— Entä Vera? kysyi kirjailija.

Mustalainen oli lähtenyt Rizinin mukana. Aivan suunniltaan oli tämä rukoillut Veraa lähtemään Ludmillan luokse, joka jo muutaman päivän oli ollut sairas. Astuessaan yli kadun oli Helena päättänyt kertoa tämän kaiken Stefanille. Hän aikoi myöskin sanoa, miten levoton hän oli pikku tanssijattaren puolesta. Mutta hänen rakastettunsa kysymys tuotti hänelle liian syvän pettymyksen. Ja tämä pieni mustasukkaisuuden laine sai kaikki hänen kärsimyksensä, jotka kuukauden ajan jo olivat vieneet hänet pois tasapainosta, tulvahtamaan yli.

Kaikkien Sans-Souci'n venäläisten ja kimeiden huutojen sisään houkuttelemien ohikulkijoitten kuullen pani hän Stefanin kanssa toimeen mielettömän kohtauksen. Valittaen ja huutaen ilmaisi hän vihansa, rakkautensa, ylpeytensä, pelkonsa ja epätoivonsa. Hän ei ollut niin humalassa, ettei hän olisi huomannut raivonsa törkeyttä; mutta juuri siksi menetti hän vielä viimeisenkin rippeen itsehillinnästään. Hän hekumoi hysteerisesti ja nauttien kurjuudellaan, ja tuskissaan olisi hän halunnut kiemurrella katukivityksellä. Mutta mikään ei saanut häntä lopettamaan. Iljettävänä virtana tulvi hänen huuliltaan sanoja, joita hän ei muuten edes ajatuksissaan olisi lausunut, kauheita sanoja, joilta hän öisin, oli kaikin voimin pyrkinyt sulkemaan korvansa. Oli kuin hänen olisi ollut pakko huutaa ne julki kuin likaiset, perkeleelliset loihtusanat, jotka yksin voisivat pysähdyttää sen hävittävän heilurin, joka kuljetti häntä mielettömästi toivottoman rakkauden ja kuolettavan häpeän välillä ja hämmensi hänen järkensä.

— Nyt, lopetti Helena hengästyneenä ja hermot pilalla — nyt ole tyytyväinen, olen puhunut sinulle kuin "portto". Ei ole enää mitään erehtymismahdollisuuksia.

Hän purskahti nauruun, jota Stefan ei voinut kestää. Hän raivasi itselleen tien uteliaiden katsojien lävitse. Päämäärättä riensi hän pois, vain päästäkseen kuulemasta Helenan kimeitä huutoja. Hämmentyneenä katseli tyttö ympärilleen. Kaikkialla vieraita, uteliaita ja vahingoniloisia kasvoja. Hän huudahti kauhistuneena ja juoksi Stefanin jälkeen.

— Älä jätä minua, älä jätä minua, huusi hän hampaat kalisten. — Etkö nähnyt? Ne ovat naamioita, koirannaamioita! Puolusta minua, puolusta minua!

Aikaisemmin kuin tavallista palasivat he kotiin. Helena itki hiljaa.

Kaksi päivää lepäsi hän vuoteessa. Hän oli laittanut kylmän kääreen otsalleen; sillä hänestä tuntui, ikäänkuin hänen päänsä olisi täynnä palavia hiiliä. Tämä hallusinatio oli niin voimakas, että hän tuon tuostakin laski, miten paljon hiiliä oli. Stefan hoiti häntä tottumattomin ja ujoin käsin. Syvässä epätoivossaan oli hän kuin lapsi, joka on kulkenut liian kauaksi metsään eikä enää löydä paluutietä.

Onnettomuudeksi ei kuume eikä delirium ollut riittävän ankara viemään Helenalta muistot tapahtuneesta. Ja kun hän jälleen palasi takaisin yöelämäänsä, muisti hän ne ihmiset, jotka Sans-Souci'ssa olivat seisoneet hänen ympärillään, seuranneet häntä alhaisen jännittynein ja halveksivin katsein, jotka hän usein oli nähnyt porttojen välisiä tappeluita katselemassa. Ja tämä yhä lisäsi hänen itseinhoaan. Hän tunsi itsensä sisäisesti rikkinäiseksi, halveksittavammaksi ja iljettävämmäksi kuin juopuneet, vanhat naiset, jotka aamuhämärissä hyräilivät puoliääneen Pigal'in porttoloiden edustalla.

Ennen Samovar'iin lähtöään hän tuskin uskalsi puhutella Stefania. Vihdoin sen tehtyään oli hänen äänensä masentunut ja hänen silmänsä pelokkaat. Mutta heti astuttuaan yli Samovar'in kynnyksen oli hän kuin järjetön. Mitä mitättömin määrä alkoholia nosti hänet hurjaan humalaan. Hän oli niin alkoholin turmelema, että pieninkin pisara oli hänelle myrkkyä. Tähän aikaan hän riiteli Veran kanssa. Hän loukkasi julmasti ja aiheetta Feodoriakin. Tuskin kului yötäkään, ettei hän aiheuttanut skandaalia. Näinä mielipuolisuuden hetkinä pystyi vain hovimestari, jonka hyväntahtoisia, koruttomia kasvoja hän rakasti, hiukan häntä rauhoittamaan. Silloin pakeni hän tämän turviin ja nyyhkytti hänen leveää rintaansa vasten.

— Pikku tyttöni, sanoi tämä hänelle, — tulkaa minun luokseni maalle.
Kastelette siellä puutarhaani ja kaikki menee ohi.

— Mutta minä rakastan häntä, minä rakastan häntä liiaksi, voihki Helena.

Ja äkkiä ryntäsi hän Sans-Soucihin, niissä Stefan istui uneksien, kuunnellen tarinoita, ja syleili häntä hurjasti. Sitten riensi hän säteilevänä takaisin Samovar'iin; mutta saatuaan muutaman pisaran viiniä oli hän jälleen suunniltaan.

Tällä välin saapui Irtitshin vastaus. Stefan vavahti hiukan nähdessään kirjaimet, joita ei oltu kirjoitettu, vaan piirretty lapsellisella, huolellisella innolla. Hän vilkaisi säikähtyneenä Helenaan, ikäänkuin hänen olisi ollut tehtävä tytöstä tili jollekin, joka näkymättömänä oli läsnä. Tyttö makasi vuoteellaan alastomana, sillä ilma oli hyvin kuuma, ja poltti ahneesti. Hänen poskensa olivat painuneet kuopalle ja olivat kelmeät kuin vaha. Hänen leukansa vapisi hiukan. Stefan huokasi ja avasi kirjeen. Seteleitä putosi lattialle.

"Rakas Stefan Matvejevitsh", kirjoitti Irtitsh. "Et ole ilmoittanut minulle uutta osoitettasi. Minun on täytynyt pyytää sitä Maksimilta. Liikeasiani menestyvät hyvin. Syksyllä tulen jälleen Pariisiin vielä laajentamaan niitä. Älä ollenkaan murehdi rahojen vuoksi. Tämä on toistaiseksi käsikirjoituksestasi. Syleilen Sinua ja toivon Sinulle kaikkea hyvää."

Ja hänen kömpelön nimikirjoituksensa alla oli:

"Estä häntä juomasta, niin hyvin kuin vain voit."

Tämä lause ilahdutti Stefania, mutta tuotti samalla hänelle tuskaa. Irtitsh ei ollut hänelle vihainen hänen suhteensa vuoksi Helenaan, mutta ei myöskään antanut hänelle hänen vapauttaan takaisin. Hänen tehtävänsä tytön luona ei siis vielä ollut päättynyt. Miten kauan täytyi hänen vielä sitä toimittaa? Hän katseli kirjettä kauan, niinkuin Irtitshin sanat voisivat paljastaa hänelle hänen tulevaisuutensa. Sitten vilkaisi hän jälleen Helenaan. Tyttö tupakoi yhä, välinpitämättömänä ja sammuneena. Hän ajatteli pikku Ludmillan enkelinkasvoja. Tyttö oli viikko sitten kuollut keskenmenoon. Mutta kun Stefan oli ilmoittanut hänelle, että hän nyt voisi tulla jälleen Samovar'iin hänen kanssaan, tunsi tyttö niin syvää ja kirkasta riemua, että Stefan oli aivan ymmällään.

Tämä ilo varjeli Helenaa ensimmäisinä öinä. Hän sopi Veran kanssa, pyysi anteeksi Feodorilta, istui Stefanin vieressä ja joi vain vettä, johon oli sekoitettu hiukan samppanjaa. Hänen kasvonsa olivat liikuttavan huolestuneet ja viisaat kuin lapsen, joka on tehnyt virheen ja haluaa hyvittää sen.

Mutta eräänä iltana huudahti Stefan iloissaan hänen muuttumisestaan:

— Anton Ivanitsh on oleva minuun tyytyväinen.

Hän ei huomannut, että Helenan kulmakarvat vetäytyivät yhteen hänen kysyessään:

— Ja miksi?

Hän vastasi:

— Tiedätkö, että siinä kirjeessä, jossa hän lähetti minulle rahaa, pyysi hän minua, että estäisin sinut juomasta.

— Ah, todellako, sanoi Helena tuntien kurkussaan kuristavan. — Sinä siis olet täällä valvoaksesi minua hänen puolestaan? Ja vastapalvelukseksi hän elättää sinua?

— Mitä? Mitä nyt? Mutta kuulehan toki.

— Vaikene, vaikene, sanoi Helena kovemmin. — Sinun on täytynyt kirjoittaa hänelle, että minä juon. Ja olet valittanut sitä. Siis täytyy kaikkien ihmisten tietää, että sinä kohtelet minua kuin juoppoa.

Hän purskahti nauruun, joka jo kerran ennenkin oli saanut Stefanin pakenemaan, ja jatkoi:

— Silloin haluan minä saada siitä ainakin yhden edun. Anna minulle viiniä.

— En, sanoi Stefan päättäväisyydellä, joka oli hänelle outoa. Ja lujin käsin piti hän kiinni tytöstä tämän yrittäessä tarttua pulloon.

— Ah, mutta sinä todellakin pelkäät työnantajasi puolesta!

— Miksi loukkaat minua, rakas, kun…

— Loukkaan sinua? Ja mitä sinä olet tehnyt siitä asti, kun olemme olleet yhdessä? Mutta kun on mustalainen, ei tarvita sinua eikä sinun mushikkaasi! Katsohan!

Hän suuntasi askelensa pöytää kohti, jossa oli vain miehiä, hymyili heille herttaisesti ja viittasi kitarransoittajalle. Hän lauloi kauan. Joka romanssin välillä tarjottiin hänelle lasi samppanjaa, ja ennenkuin hän tyhjensi sen yhdellä siemauksella, kääntyi hän joka kerran Stefaniin päin ja huusi:

— Anton Ivanitshin malja, eikö niin?

Hän ei lähtenyt pöydästä, ennenkuin hän jälleen tunsi itsessään öittensä demoonin.

Silloin pyysi hän juomarahaa, suuteli miestä, joka sitä antoi ja palasi
Stefanin luokse.

Lamaantuneena kauhistuksesta oli tämä tarkkaillut häntä.

— Sinä et ole menetellyt oikein, et olisi saanut tehdä noin, kuiskasi hän kuumeisesti Helenalle.

— Miksi? Olenko kenties pettänyt sinua? huusi hän nauraen, jatkuvasti nauraen. — Olemmehan me yhdessäkin juopotelleet useammin kuin yhden kerran, eikö totta? Silloin pidit sinä sitä aivan luonnollisena, kun et ollut saanut tuota kirjettä. Mutta millä oikeudella, millä oikeudella se mies vahtii minua? Sano se minulle, rakkaani!

Hän oli puhunut niin kovalla äänellä, että kaikkien katseet kääntyivät heihin. Stefan halusi tyynnyttää häntä ja sanoi:

— Rakkaani, etkö sitten ole nähnyt, että hän rakastaa sinua, että hän tarkoittaa hyvää sinulle? Hän on sanonut minulle aikovansa kanssasi naimisiin, ja hän, hän ei ole minun kaltaisena ihminen. Hän on arvokas, hän…

Stefan keskeytti äkkiä. Helena oli puristanut lasin niin lujasti käteensä, että se särkyi. Huomasiko hän sitä? Tunsiko hän jotain villiä nautintoa haavoittaessaan itseään? — Hän puristi yhä lasinsiruja verisessä kädessään.

— Mitä sanot? huusi hän äkkiä. — Hän on arvokas? Olette samanlaisia. Hänellä ei liikeasoittensa vuoksi ole aikaa minua varten, ja siksi voit sinä nukkua vieressäni kunnes luovutat minut hänelle. Peto! Peto!

Hän kohotti vertavuotavan kätensä ja iski kaikin voimin Stefania kasvoihin. Samassa tunsi Stefan rautaisen kouran nostavan itsensä ylös. Hovimestari kuiskasi hänen korvaansa:

— Suokaa anteeksi, mutta lähtekää pian pois, Stefan Matvejevitsh, pyydän sitä hartaasti! Tehkää se tytön vuoksi. Miten onnetonta, etten voinut tulla nopeammin. Mutta niin kauan kuin te olette täällä, en voi vastata tytöstä.

— Hyvä, hyvä, eversti, sopersi kirjailija, — mutta sanokaa hänelle, että kaikki on lopussa. En voi enää, en todellakaan voi enää!

— Tehkää miten haluatte, Stefan Matvejevitsh, mutta ajatelkaa myös sitä, että hänen ylpeytensä saattaa hänet tekemään kaiken tämän.

Hän työnsi toisen ovelle.

Stefan kulki yli kadun ja istuutui itsekään tajuamatta sitä Sans-Souci'n terassille. Tarjoilija pyysi häntä ensi töikseen poistamaan veriset sormenjäljet poskeltaan. Kylmä vesi rauhoitti häntä hiukan, mutta päätöstään hän ei muuttanut: hän ei enää halunnut nähdä Helenaa. Hän selittäisi Irtitshille, että hän oli loppuun asti yrittänyt kaikin voimin, mutta että enää hän ei jaksanut.

Hänen mietiskelynsä keskeytti Rizin:

— Olen hyvin iloinen tavatessani teidät täällä, sanoi hän pakotetusti hymyillen. — Minun on välttämättä puhuttava kanssanne.

— Oh, ruhtinas, olen itsekin iloinen nähdessäni teidät. Tehän tunnette naiset. Te voitte antaa minulle neuvon. Mutta miksi ette kolmeen päivään ole tullut Samovar'iin ja ilman smokingia? Miksi?

— Ettekö tunne juttua vielä kysyi ruhtinas. — Pian kuulette kaiken, rakas ystävä.

Hän näytti iloiselta ja rauhalliselta, teeskentelemättä enää mitään. Kuitenkin värisi hänen äänessään hermostuneisuutta. Ja Stefan, herkempi äänille kuin sanoille, havaitsi sen heti. Samalla näyttivät hänestä ruhtinaan kasvot kokonaan muuttuneilta: nyt niinkuin ainakin olivat ne elottomat, mutta entisen velttouden ja välinpitämättömyyden sijasta olivat ne nyt kovat, miehekkäät ja kauniit. Stefan huomautti siitä Rizinille.

— Oletteko huomannut sen? kysyi toinen osoittamatta mitään ihmettelyä. — Ettekö näe syvemmälle? Ette? Se on kummallista. Kuvittelen, että jokaisen pitäisi se huomata. Ja ennen kaikkea teidän, sillä te olette kauhea ystävä, se teidän on vihdoinkin tiedettävä. Te ette jätä sieluja rauhaan. Voisi sanoa, että käsittelette niitä niinkuin valokuvaaja käsittelee levyjään pimeässä huoneessa. Minuun nähden se ei tietenkään merkitse mitään, mutta katselkaapa vain hiukan muita.

Stefan ihmetteli yhä enemmän. Ei vielä milloinkaan Rizin ollut puhunut hänen kanssaan näin kauan ja ennen kaikkea näin älykkäästi. Ja millaisen varman, melkein ylpeän sävyn hän olikaan omaksunut. Oli kuin hän äkkiä olisi saanut takaisin kaikki säätyennakkoluulonsa.

Se johtuu varmasti hänen puvustaan, hänellähän ei ole nyt virkapukuaan yllään, mietti Stefan katsellen toisen kevyttä takkia, joka teki hänet paljon nuoremman ja hennomman näköiseksi.

— Lähtisin mielelläni kanssanne pikku ajelulle Bois de Boulogne'iin, sanoi Rizin äkkiä.

Kun Stefan epäröi ajatellessaan Helenaa ja päätöstään, jatkoi ruhtinas itsepäisesti:

— Teidän täytyy. Vakuutan teille, että teidän täytyy.

He ajoivat läpi valoja tulvivan Montmartre'in puhumatta sanaakaan. Mutta mitä pimeämmiksi bulevardit muuttuivat, sitä syvemmin hengitti ruhtinas.

— On. kuukausia siitä, mutisi hän, — kun olen hengittänyt tällaista ilmaa. Miten hyvää se tekeekään!

Hän pisti käden taskuunsa ikäänkuin vakuuttautuakseen, että jokin tärkeä esine yhä oli tallella.

— Haluatteko savukkeen? kysyi Stefan.

— Ei kiitos, en vielä.

He ajoivat pitkin Avenue du Bois'ta. Kuutamossa oli se salaperäinen ja leveä kuin puistokäytävä. Rizin kumartui ulos ikkunasta ja virkkoi varmalla, selvällä ja yksitoikkoisella äänellä:

— Ennen sotaa ajoin usein naisten seurassa tätä katua pitkin vaunuillani. Jonkun aikaa jo olen muistellut liian paljon menneitä, niin, siitä saakka, kun me tapasimme toisemme jälleen täällä. Tiedättekö, miten paljon te loukkasitte minua sinä ensimmäisenä yönä? Oh, en ollut teille siitä vihainen. Ette tarkoittanut sillä mitään, mutta se herätti minut kuitenkin. No, on totta, että annoitte minulle Ludmillan takaisin, mutta hän oli raskaana Feodorille ja hän kuoli minun luonani, minun luonani. Niin, tiedättehän, että pokerissa on eriä, jolloin teidän vastustajallanne on aina neljä ässää kädessään, kun teillä itsellänne on neljä kuningasta. Niin tapahtui minulle hautajaisten jälkeisenä aamuna. Onhan kyllä totta, että pelaan sellaisten ihmisten kanssa, jotka usein itse hiukan auttavat onnea, mutta milloinkaan ette näe minua Jockey'ssä, eikö totta? No, kun nyt minun täytyy maksaa välttääkseni skandaalia, laskin hiukan väärin jakaessani juomarahoja. Eversti huomasi sen, ja hän oli hyvin ystävällinen. Kummallista on, että jo heti silloin ajattelin teitä. Sanoin itselleni, että te olette ainoa ihminen, joka ei halveksisi minua. Olin siitä varma. Ja vain siksi saatoin tehdä päätökseni, sellaisen kuin minun täytyi. Siinä se on.

Stefan vaikeni raskain sydämin: Miksi nämä tunnustukset? Mistä halusi tuo mies saattaa hänet vastuuseen?

— Pidän teistä hyvin paljon, Stefan Matvejevitsh, jatkoi ruhtinas. — Kenenkään muun kanssa en olisi voinut lähteä tälle ajelulle. Katsokaapa vain ympärillenne, on kuin jossakin teidän kirjassanne.

Puiden lomitse puikahtelivat kuunsäteet hehkuen ruohikossa. Hirvet pakenivat kuin varjot.

Rizin mutisi vielä hiljemmin:

— Tarttukaa käteeni, Stefan Matvejevitsh, ja puristakaa sitä lujasti. Hyvä, kiitos. Nyt nousen vaunuista ja neljännestunnin kuluttua tulette noutamaan minut.

— Ei, ei, en päästä teitä.

— Uskokaa minua, minun täytyy olla yksin.

Ruhtinas koputti lasiin, hypähti ulos ja heitti oven rämähtäen kiinni.

— Ajakaa eteenpäin, huusi hän kuljettajalle.

Auto ei ollut kulkenut vielä sataakaan metriä, kun pamahti laukaus.

— Jälleen nuo kirotut renkaat, murahti kuljettaja ja jarrutti.

Stefan kiiruhti paikalle, jossa ruhtinas äsken oli seisonut.

Toimittaessaan ruumiin lähimmälle poliisiasemalle ja hoitaessaan kaikki muodollisuudet ajatteli Stefan vain Helenaa.

— Hän tekee aivan samoin, hän tekee sen varmasti, toisti hän itsekseen.
Ja hän oli kuulevinaan Irtitshin äänen: "Säästä häntä kaikin tavoin".

Kun kaikki oli ohi ja hän palasi Pigal'iin, ei hän uskaltanut heti mennä Helenan huoneeseen. Hän pelkäsi tapaavansa tytön makaamassa siellä huulet raollaan ja silmät jäykkinä, niinkuin Rizinillä oli ollut. Mutta Feodor odotti häntä Sans-Souci'ssa ja kertoi, että hänen oli täytynyt viedä tyttö vuoteeseen, kun tämä oli ollut aivan tajuttomana humalassa. Hän ilmoitti myöskin, että Terhan oli eroittanut Helenan.

Stefan ei nukkunut minuuttiakaan. Huomatessaan, että Helena pian heräisi kuolemankaltaisesta unestaan, värisi hän vastenmielisyydestä ajatellessaan, että edellisen illan kohtaus varmasti jälleen uudistuisi. Mutta tyttö painautuikin kiinni häneen ja kuiskasi:

— Ah, sinä oletkin täällä, minä niin pelkäsin!

Sitten lisäsi hän:

— Minun on jano.

Stefan aikoi noutaa hänelle lasin vettä, mutta tyttö kietoi hänet jaloillaan niin ettei hän voinut liikahtaakaan. Kauan lepäsi tyttö niin.

— Minun on pääni niin kipeä, virkkoi hän vihdoin, — mitä eilen oikeastaan tapahtui? Mitä merkitsee tämä side kädessäni?

Hän avasi sen nopeasti; hänen kämmenensä oli täynnä haavoja, jotka eivät vielä olleet menneet umpeen.

— Ah niin, jatkoi Helena, — minähän puristin lasiani liian kovaa. Mutta miksi?

Vähän toinnuttuaan ihmetteli hän sitä, että hän niin selvästi saattoi muistaa käytöksensä, mutta vain sen, mikä oli ruumiillista laatua, mutta hänen käytöksensä syyt jäivät hänelle hämäriksi. Ensimmäisen kerran oli humalan seurauksena hänelle tällainen muistamattomuus. Ensimmäisen kerran oli hänellä nyt myöskin tällaisia haavoja. Se pelästytti häntä. Oli kuin hän olisi äkkiä irtaantunut ruumiistaan ja puolueettomana katselijana mittaisi lankeemuksensa syvyyttä.

— Stefan, rakkaani, rukoili hän, mitä nyt on tapahtunut? Minun täytyy saada tietää!

Varovaisin sanoin kertoi Stefan hänelle yön tapahtumat mainitsematta
syytä heidän riitaansa. Hän ei uskaltanut myöskään puhua Rizinistä.
Helena kuunteli häntä pää kumarassa ja kädet kylminä. Kuullessaan, että
Terhan oli eroittanut hänet, vapisi hän raivosta.

— Niinkuin piian, mutisi hän.

Mutta huomatessaan Stefanin olevan hellemmän ja huomaavaisemman kuin milloinkaan ennen, tunsi hän sydämessään toivotonta kiitollisuutta tätä miestä kohtaan, jonka hän kaikesta huolimatta halusi jäävän luokseen. Helena kumartui hänen ylitseen ja sanoi intohimoisesti:

— Ansaitsen, että minua koko elämäni ajan laahataan pitkin katuja kuin koiraa, jota ihmiset inhosta viskelevät kivillä, kuuletko, jos vielä kerran uskaltaisin käyttäytyä sinua kohtaan niin.

Stefan hyväili hänen paljasta olkapäätään. Tyttö tyyntyi hiukan ja jatkoi vähemmän kiivaasti:

— On hyvä, etten enää saa mennä tuohon Terhanin kirottuun ravintolaan. Silloin ei enää mikään pakoita minua juomaan eikä vetämään ylleni noita rääsyjä, jotka myrkyttävät vereni.

Halveksivasti viittasi hän mustalaisvaatteisiin, jotka lojuivat vuoteen vieressä lattialla. Hän värisi häpeästä ajatellessaan, että Feodorin oli täytynyt viskata vaatteet lattialle riisuttuaan hänet.

Kuka tahansa muu olisi voinut ottaa minut, ajatteli hän, ilman että olisin sitä edes muistanut tänään.

Hän heittäytyi Stefanin syliin ja huudahti:

— Älä jätä minua koskaan, sinähän et tiedä!

Ajatellen Rizinin kuolemaa luuli Stefan, että hän mietti itsemurhaa ja alkoi hermostuneena vapista.

— Pyydän sinua, rukoilen sinua, voihki hän.

— Niin, niin, olet oikeassa, anna anteeksi, en enää tee sitä. Tärvelen sinun elämäsi hysteerisillä kohtauksillani, poika parkani. Mutta nyt se on ohi, se on todellakin ohi. Saat nähdä, miten tyyni ja kiltti minä osaan olla. Ja minä ajattelen ainoastaan sinua.

Hän vaikeni. Sitten pukeutui hän jälleen siihen yksiväriseen pukuun, joka hänellä oli ollut yllään Mesureux'n täysihoitolassa. Ja näiden vaatteiden mukana syntyi uudelleen se rauhallinen, siisti Helena, joka oli ohjannut Natalia Borissovnan elämää niin lempeällä pakolla. Stefanin täytyi laskea jäljellä olevat rahat. Helena laski, että he voisivat elää niillä kymmenen päivää, ja Stefanin täytyi luvata hänelle, ettei hän kuluttaisi päivittäin muuta kuin määräsumman, siksi että hän löytäisi työtä, aivan erilaista kuin Samovar'issa.

Iloisena alistui Stefan tähän tahtoon, joka nyt vaikutti vain hänen ulkonaiseen elämäänsä. Hän kuvitteli olevansa kuin pikku järvessä, jonka lämmin vesi hyväili häntä. Enää ei ollut hurjia öitä, ei mitään narrimaisia syrjähyppyjä säädyllisestä elämästä. He menivät nykyisin levolle jokseenkin aikaisin, ja heidän tervehtyneemmät ruumiinsa yhtyivät suuremmalla riemulla kuin milloinkaan ennen.

Tämä toi heidän päiviinsä suloisen, aistillisen jälkimaun. Oli juuri markkinain aika. He viettivät päivänsä telttojen luona. Place Barbés'lta Place Clichy'lle asti oli ihmetelttoja, jotka viehättivät Stefania. Innostuneena katseli hän kaikkia näytöksiä. Ampumakojujen naamioidut olivat hänen ystäviään. Salaisesti hämmästyneenä kuunteli hän eläintenkesyttäjäin taikasanoja.

Viikon elivät he sovinnossa kuin porvarilliset, viisaat rakastavaiset. Mutta kumpikaan heistä ei ajatellut, että he voisivat jättää Pigal'in. Stefan ei vielä ollut nauttinut sitä lääkettä kylliksi. Hän tarvitsi räikeitä, kylmiä valoja, irstaita rytmejä, dramaattisia kasvoja, jotka sukeltautuivat kuolevan kesän kauniista iltahämärästä kuin polyypit. Ja Helena puolestaan ei edes ajatuksissaan halunnut näyttäytyä missään muussa kaupunginosassa, sillä hän uskoi alentavien öittensä jokaisen hetken ainaiseksi painuneen kasvoihinsa.

Mutta heidän rahansa hupenivat, ja tyttö alkoi etsiä työtä, joka ei pakoittaisi häntä juomaan. Hänelle tarjottiin paikkaa Esturgeon'issa. Pikku ravintola oli saanut sellaisen menestyksen, että isäntä oli vuokrannut naapurisalinkin. Hän oli antanut repiä väliseinän pois, eikä hän enää aikonut avata ravintolaa vain aamuisin mustalaisille, vaan tehdä työtä koko yön, vieraina myöskin ulkomaalaisia.

Kunnioittavasti pyysi hän Helenaa laulamaan sinne. Kun hänen piti olla ainoa laulajatar, saattoi hän tarjota hyvän palkan. Ei puhuttu pulloista tulevista prosenteista eikä mustalaispuvusta. Siksi otti Helena mielellään vastaan kunniallisen paikan, jonka tämä hyvä ihminen hänelle tarjosi. Hän pyrki perheineen eteenpäin kunniallisella tavalla, ja kaikki Pigal'in venäläiset saivat hänen luonaan hyvän vastaanoton ja luottoa.

Päivät vierivät yksitoikkoisina. Vaikeudetta oli Helena saanut luvan lähteä Esturgeon'ista silloin kun mustalaiset saapuivat sinne, (silloinhan oli laulua jo muutenkin kylliksi). Sitten vei hän Stefanin hellästi kotiin. Tämä vietti yönsä Esturgeon'issa ja Sans-Souci'ssa.

Eräänä aamuna tuli Heridze heidän luokseen. Kuten tavallisesti olivat ruhtinaan suupielet kyynillisessä hymyssä, mutta silti oli uusi, pehmeämpi loiste hänen muuten niin kovissa, kylmissä silmissään, jotka näyttivät sillä, niinkuin hän voisi kotkan tavoin katsoa niillä aurinkoon sokaistumatta.

— Rakkaat lapset, hän sanoi, — teidän täytyy tänään nousta ylös hiukan aikaisemmin. Tänään on Jacquot'n nimipäivä ja teidän on tultava päivälliselle hänen luokseen. Se on teille suuri kunnia. Sinne tulevat myöskin Vera, Olga ja Feodor (hän mutisi kirouksen). Valitettavasti on se hölmö ihastunut niin hullusti suureen espanjalaiseen tammaansa, että minun on kutsuttava hänetkin. Sitä pahempi hänelle itselleen, pitäköön itse huolta hänestä.

Heridze asui Rue Pigalle'in varrella hotellihuoneessa, joka oli suunnilleen Helenan huoneen kokoinen, mutta näytti tytöstä paljon avarammalta. Sen kalustona oli nimittäin vain lapsenvuode ja muutamia pieniä huonekaluja. Patja, jolla Heridze itse nukkui, oli kokoonkierrettynä nurkassa ja peitetty persialaisella kankaalla. Muuten ei mikään osoittanut hänen oleskeluaan tässä huoneessa, paitsi oven luona riippuva suuri revolveri. Huone oli aivan täynnä halpoja leikkikaluja ja kuvakirjoja. Kaikki oli kiusallisen puhdasta. Kun Helena ilmaisi hämmästyksensä sen johdosta, nauroi vanha seikkailija lapsellisesti ja onnellisesti.

— Tämä on Jacquot'n huone, hän sanoi, — ei minun. Minä olen hänen palvelijansa. Mutta hänen kamarineitsyensä on emäntä. Hän pukee juuri tyttöä uusiin vaatteisiin.

— Sitä parempi, vastasi Helena, — silloin voin ainakin rauhassa avata lahjapakettini.

Hän avasi Stefanin tuoman käärön ja otti esiin pörröisen karhun ja suuren nuken.

Olga ja Vera saapuivat yhdessä. Heilläkin oli mukanaan lahjoja, jotka olivat vieneet heidän muutaman päivän tulonsa. He syleilivät juhlallisesti Heridzeä ja onnittelivat häntä. Hän otti vastaan heidän onnentoivotuksensa vakavasti ja kauniisti hymyillen.

Feodor odotutti itseään melkoisen kauan. Vihdoin hän saapui. Mutta hän oli kuormittanut itsensä ruokatavaroilla, viinillä ja leikkikaluilla, ja sulki vanhan ruhtinaan niin lämpimästi syliinsä, että tämä antoi anteeksi hänen seuralaiselleen. Feodor oli hyvin rakastunut kookkaaseen, leveälanteiseen tangotanssijattareen, nainen kohteli häntä kuitenkin huonosti ja vain Feodorin voima vaikutti häneen.

Tarjoilija toi huoneeseen seitsemälle hengelle katetun, kukin koristetun pöydän. Stefanin aikoessa istuutua, sanoi Heridze hänelle puolittain vakavasti, puolittain leikillä:

— Sinä elät todellakin kuussa, kurja kirjailija! Aiotko istuutua ennen talon emäntää? Olkoon äitisi…

Hän ei lopettanut kauheata lempikiroustaan, vaan kääntyi niinkuin pahassa teossa tavattuna ovea kohti. Kynnyksellä seisoi kuusivuotias tyttönen, erinomaisen kookas ja voimakas. Hänen suuret, ahneet ja rohkeat silmänsä katselivat vieraita ja kiintyivät sitten vuoteella hajallaan oleviin leikkikaluihin. Pienokainen juoksi Olgan ja Veran luo ja syleili heitä; sillä he olivat vanhoja tuttavia. Sitten tervehti hän muita nopeasti, mutta sievästi niiaten ja alkoi penkoa leikkikaluja.

— Hän on hyvin kaunis, sanoi Stefan, vilpittömästi.

— Jospa tietäisit, miten hän tanssii ja laulaa, vaikkei hänelle ole kukaan sitä opettanut, mutisi Heridze, jonka rakastunut katse seurasi tyttöä. — Minä jo pelkään. Hänen äitinsä, se portto, oli kuitenkin mustalainen. — No, rakas Jacquot, jatkoi hän, kun tyttö oli katsellut kaikki lahjansa, — etkö ajattele, että olisi aika jo käydä pöytään?

Hänen puhuessaan tytölle oli hänen äänensä kohtelias ja hieno, mitä hänen tavallisesta, kiukkuisesta ja murisevasta puheestaan päätellen oli vaikeata uskoa. Sen, joka tunsi tämän vanhan, hurjan miehen, jonka koko elämä oli kulunut sodassa, ryöstöissä, hurjissa orgioissa ja pelissä ja joka yhä joka aamu saapui puolijuovuksissa kotiin, täytyi kysyä itseltään, miten paljon rakkautta ja suurenmoista itsehillintää hänen oli pitänyt osoittaakaan voidakseen opettaa tyttärelleen tuollaisen ylhäisen käytöksen ja jalon ryhdin.

— Isäni ei tarvitsisi punastua hänen vuokseen, sanoi Heridze usein Veralle, — isäni, joka kuolinpäivänään, kun vanha ranskalainen opettajattaremme oli kääriytynyt rumaan, karmosiininpunaiseen villahuiviin, sanoi tälle: "Punainen sopii teille sangen hyvin, neiti Pantin". Ne olivat hänen viimeiset sanansa.

Jacquot istuutui tuolille, jolle oli pantu useita tyynyjä, ja sanoi:

— Istu minua vastapäätä, isä, Olgan ja Veran väliin. Ja hänet minä tahdon viereeni.

Hän näytti Stefania. Koko aterian aikana, joka kului toverillisen, iloisen tunnelman vallitessa, eivät he lakanneet lörpöttelemästä keskenään.

Samana iltana, kun Stefan ja Helena kymmenen tienoissa läksivät Sans-Souci'hin, kuulivat he lähemmäksi päästyään tahdikasta musiikkia. He kiiruhtivat käyntiään ja tunkeutuivat kuuntelijajoukon lävitse. Sisällä näkivät he puujalkaisen, nukkavieruun takkiin puetun miehen, joka löi tamburiinia.

— Ah, sehän on uralilainen kasakka, sanoi Stefan. — Hän tuntee kaikki
Turkestanin sadut.

— En ole nähnyt häntä vielä koskaan, huomautti Helena.

— Siksi, että hän tulee tavallisesti vasta myöhemmin, ja on käynyt täällä vasta muutamina päivinä. Mutta milloinkaan ennen ei hän ole ottanut tamburiinia mukaansa.

— Hiljaa, mutisivat jotkut ympärilläseisojista kärsimättöminä.

Siellä oli ainoastaan kasakoita ja mustalaisia leveine hartioineen ja ruskeine, hurjine kasvoineen. Alkuperäisen soittimen räikeät ja nopeat tahdit näyttivät lumonneen heidät. Mies, joka taitavin, pitkin sormin löi tamburiinia, oli laiha kuin isännätön koira. Hänen vartalonsa, joka nojasi vahingoittuneeseen lonkkaan kuin jalustaan, oli hämmästyttävän solakka. Hän näytti olevan täynnä samaa elämää kuin kellojen reunustama, kilisevä nahka. Hän keinui melkein kiusallisen tarkasti soittimen tahdissa. Mutta pää oli aivan liikkumatta. Hänellä oli voimakkaat slaavilaiset huulet ja Aasian kapeat, loistavat ja salaperäiset silmät.

Myöskin laulu, jota puujalkainen kasakka esitti, oli kotoisin Aasiasta. Hän heilutti tamburiinia yksitoikkoisesti ja salamyhkäisesti. Tuo sävel pystyi lumoamaan käärmeet ja kiihoittamaan dervishit tanssimaan. Siksi kuuntelivat kaikki nämä hurjat ihmiset sitä täynnä salaperäistä levottomuutta. Ja paljon äärettömämpien ja alastomampien arojen kuin ne, joilla he olivat kasvaneet, huuto sai heidät vapisemaan, kun tamburiininsoittaja alkoi laulaa.

Oliko tämä laulua, tämä ikuisesti vain kahden sävelen muodostama ääni, vai oliko se yli-inhimillinen valitus, hiekan, lakastuneen ruohon ja armottoman auringon synnyttämä?

Helenakin tunsi, miten hänessä heräsi jotakin kiihoittavaa, epämääräistä ja katkeraa, kuin muistoja satojen vuosien takaa, kun huoneessa kaikui tämä sieluton ja armoton sävel, muodoton, eläimellinen valitus.

Mies lauloi kauan. Ehkä olisi hän laulanut koko yön. Mutta eräs pieni nainen, vaatimattoman työläisen tavoin pukeutunut, jota Helena ja Stefan eivät olleet huomanneet kuulijoitten tiheässä laumassa, astui miehen luo ja sanoi ranskaksi ujosti:

— Meidän täytyy istua, Grisha. En jaksa enää.

Mies nauroi hänelle, heilautti tamburiinia ja löi viimeisen tahdin puujalallaan. Kuuntelijat hajaantuivat vaieten, päät raskaina.

— Hei, Grisha, juotko lasin kanssani? kysyi Stefan.

Toinen suostui iloisesti lausuen:

— Tämä on minun vaimoni, hyvä nainen. Hänen nimensä on Elisa; mutta hän ei puhu ollenkaan venättä, hän on ranskatar.

Pieni työläisnainen tervehti kömpelösti ja istuutui Helenan viereen.

— Mutta kuka on opettanut sinut laulamaan noin? huudahti Stefan.

Kasakka nauroi:

— Mistä minä tietäisin? hän vastasi. — Nämä laulut ovat ilmassa. Ja sitten oli äitini bashkiirilainen, joten…

Sillävälin jutteli Elisa aivan hiljaa Helenan kanssa. Hän oli onnellinen löytäessään tässä venäläisten muodostamassa piirissä jonkun, joka puhui hänen kieltään niin hyvin. Ja yksinkertaisten ihmisten uskoutumistarpeen pakottamana hän sanoi:

— Me tutustuimme toisimme eniten hänen onnettomuuttaan, matkalla tehtaaseen. Me miellyimme toisiimme ja menimme naimisiin. Myöhemmin menetti hän jalkansa. Mutta kun hän on erinomaisen kätevä, alkoi hän tehdä kenkiä täkäläisille tanssijoille. Se tuottaa hiukan. Nyt hän on aivan muuttunut jouduttuaan yhteen täkäläisten kanssa. Oh, ei ole kysymyksessä mitään rakkausjuttuja tai muita naisia, sillä hän on niin vakava kuin vain suinkin saattaa ajatella. Hän ei juo ja rakastaa minua tavalla, jollaisella ei ainuttakaan ystävättäristäni, rakasteta. Ja miten oikeudenmukainen ja uskollinen hän onkaan! Mutta hän on surullinen. Usein jättää hän työnsä kesken ja katselee tyhjyyteen. En tiedä minne, mutta silloin ei hän näe mitään, ei minua eikä mitään muutakaan. Se alkoi sen jälkeen, kun hän rupesi käymään täällä. Hänelle se tekee hyvää, mutta minä, minä pelkään kaikkia näitä miehiä puukkoineen ja patrooneineen.

— Niin, voin kyllä kuvitella sen, virkkoi Helena miettiväsi. —
Varmaankin teillä on pieni, matalakattoinen, pihanpuolella oleva asunto.

— Mutta meillä on niin hauskannäköistä, vastasi kasakan vaimo vilkkaasti. — Ja kaikki niin siistiä. Sen saatte uskoa.

— Pihalle päin, toisti Helena ja katseli miehen kapeita, kauas katsovia silmiä.

— Hyvää iltaa, Helena Borissovna, mikä kauhea kuumuus, virkkoi Helenan takana, ääni, jonka kuuleminen sai hänet iloiseksi.

Shuvalov istuutui Helenan viereen ja heitti yltään rasva- ja öljytahrojen peittämän sadetakkinsa.

— Mutta tehän olette smokingissa! huudahti Helena

Tämä huudahdus sai Stefanin katsahtamaan ylös. Hän oli niin innoissaan udellut Grishalta baskiirien taikamenoja, ettei hän ollut huomannut autonkuljettajan tuloa.

— Todellakin, Maksim, olette hyvin muhkea, hän sanoi.

— Mutta minkä kunniaksi?

— Se on kummallinen juttu. Kuvitelkaapa, toissa aamuna sain kyydittäväkseni herran, joka tuli Palermosta, parin askeleen päässä täältä. Minusta tuntui, etten nähnyt häntä ensi kertaa. Oli jo päivä, ja hänen maksaessaan me tunsimme toisemme. Hän on eräs hyvin kuuluisa ranskalainen kirurgi, joka sodan aikana kävi Venäjällä ja jolle minä esittelin erään kenttäsairaalan. Tänään olin hänen luonaan illallisella. Siellä oli ainoastaan virkaveljiäni. Minä olin äärettömän iloinen saadessani koko ajan puhua lääketieteestä.

Hän mietti hetken ikäänkuin selvittäen vaikutelmiaan.

— Mutta omituista, hän jatkoi, — että tunnen oloni paremmaksi täällä kapakassa kuin siellä. Kun väänsin autoni käyntiin, täytyi minun laulaa.

Kuten tavallista siirtyi hän yleisempiin asioihin jatkaen:

— Me olemme sentään aivan erilaisia kuin ranskalaiset. Ennen meidän luhistumistamme en vielä ollut siitä selvillä. Tehän tiedätte, että olen aina ollut ihastunut länsimaihin ja halveksin niitä, jotka puhuivat slaavilaisesta sielusta. Mutta nyt tunnen hyvin, että emme ole muitten kaltaisia. Me olemme vastaanottavaisempia. Ettekö ole samaa mieltä, Stefan? Niin, niin, eikö totta, vastaanottavaisempi on juuri oikea sana. Nopeammin ja täydellisemmin kuin ketkään muut joudumme me hetken vaikutelmien valtaan. Ne muovailevat meitä. Se on vaarallista, jos kehitys käy tavallista, rauhallista kulkuaan, sillä me emme voi olla sellaisia. Mutta nykyisessä asemassamme on se siunaus. Ja mistä muusta rodusta te löydätte jonkun Helena Borissovnan, sellaisen, jonka minä tunsin vain muutamia kuukausia sitten, ja josta nyt on tullut eräs Pigal'in parhaista mustalaisista? Ja Feodorin, tanssijan? Ja everstin, hovimestarin, ja miksei, minut, yöautonkuljettajan? Ja kaikki tämä tapahtuu aivan itsestään ja rauhallisesti, ikäänkuin meillä ei olisikaan mitään menneisyyttä.

Hän keskeytti ja katseli terassilla olevien kasvoja keksiäkseen vielä joitakin väitteensä tueksi sopivia. Hänen katseensa liukui kadulle, ja äkkiä tarttui hän Helenan käteen.

— Katsokaa, katsokaa, hän sanoi, minä en erehdy!

Hän näytti kurjaa varjoa, joka pelokkain askelin saapui Rue
Pigalle'ilta. Hänellä oli sanomalehtipinkka kainalossaan.

Tyttö alkoi vavista.

— Se on Vassian isä, mutisi hän.

— Noin kaksi kuukautta sitten hän hävisi täysihoitolasta, selitti Shuvalov. — Viime aikoina hän ei enää tullut alas huoneestaan, ja usein kuuli koko talo hänen ulvovan kuin koira. Luulen, että hän joi paljon.

Vanhus astui kahvilaan.

— Älkää taivaan nimessä kutsuko häntä tänne, kuiskasi Helena.

Aleksei Dmitritshillä ei ollut kaulusta. Värittömän paidan sisästä pisti mustien suonien peittämä kaula esiin. Hänen silmänsä vetistivät. Hän kulki tarjoilupöydän ääreen ja tilasi suuren lasin punaviiniä. Nain vaivoin sai hän sen huulilleen käsien suonenvetoisesti väristessä. Sitten kulki hän ravintolan ympäri tarjoten venäläisiä sanomalehtiä. Ne olivat aamulehtiä. Hän pyyteli lapsellisesti anteeksi, niinkuin koko hänen elämästään olisi jäänyt jäljelle vain tämä sanomalehtimiehen häpeä myydä aamulehtiä illalla.

— Aloitin vasta tänä iltana, eikä minulle annettu muita, hän sanoi. —
Saan nämä halvemmalla.

Muutamia käsiä ojentui. Hän kulki Shuvalovin ja Helenan ohi tuntematta heitä.

Tytön katse seurasi häntä kuin lumottuna, kunnes hän hävisi. Hän, hän oli tehnyt miehestä tuollaisen. Ja miksi? Hänen silmänsä liukuivat Stefaniin. Tämä oli tuhannen penikulman päässä hänestä, opetellen bashkiirien taikamenoja.

Ja kuitenkin, mietti Helena, — jos minun pitäisi vielä kerran alkaa, menettelisin aivan samoin.

Hänen mietteensä keskeytti Feodorin saapuminen rakastettunsa kanssa. Hän oli iloinen ja säteili jälleen kauneutta. Hänen intohimonsa espanjattaren ruumiiseen oli lopettanut unettomat yöt ja päivät, jolloin hänen poskensa jo olivatkin ehtineet käydä lyijynkarvaisiksi ja kuopalle. Mutta kun hänen lihansa oli joustava kuin pedon, oli jo kolmen viikon suhteellinen lepo palauttanut hänen kasvoilleen terveen värin.

— Ihanaa elää nyt! huusi hän jännittäen voimakkaita lihaksiaan. — Tässä kuussa on kuuma kuin Kaukaasiassa.

Helena katseli häntä kateellisena. Häneen joka tapauksessa sopi Shuvalovin teoria. Epäilemättä oli hän uuden elämänsä ensi kuukausina kärsinyt, mutta nyt oli hän jo täysin tottunut siihen. Hän tanssi, joi ja rakasti. Hänen voimansa olivat kuuluisat koko Pigal'issa. Hän ei ollut matelevainen eikä rahalla ostettavissa, pukua, joka oli hänen yllään, oli hänen sukunsa kantanut miespolven ajan, ja yöt olivat kuumat kuin hänen rakastajattarensa — mitä muuta hän tarvitsi?

— Kas vain, sanoi Feodor, — ensi kerran elämässäni näen vanhan ruhtinaamme tyttärensä kanssa kadulla tähän aikaan.

Todella astui Heridze, taluttaen Jacquot'ta, Sans-Souci'n terassille.
Huomatessaan Stefanin hän huusi:

— Ansaitsisit, että löisin kallosi mäsäksi, senkin kirottu noita. On sinun syytäsi, etten saa tätä pikku paholaista tänä iltana vuoteeseen. Hän kertoi, että päivällisellä olit alkanut jonkun tarinan, eikä hän voi nukkua ennenkuin hän on kuullut sen lopunkin. Tänään on hänen nimipäivänsä, minun täytyi siis ottaa hänet mukaan. Siis jatka, senkin ihmesäkki, äläkä venyttele sitä loppumattomiin. Sinulle ei makseta siitä rivien mukaan.

Stefan nosti tytön syliinsä ja alkoi jutella hiljaisella äänellä. Toiset jatkoivat jälleen keskusteluaan, jota säesti Rue Pigalle'ilta sisään tunkeva autojen ja jalankulkijoitten melu. Äkkiä kuulivat he katkelman kirjailijan ja tytön keskustelusta:

— Pikku paimen, — puheli Stefan, — oli saapunut metsään, jonka omisti maailman väkevin mies.

— Oliko hän väkevämpi kuin isä? kysyi lapsi.

— Kymmenen, niin, tuhat kertaa voimakkaampi.

— Se ei ole totta, huusi Jacquot. — Miksi sinä valehtelet?

Koko pöytäseurue purskahti nauruun.

— Mitä pienokainen sanoo? kysyi Feodorin rakastettu. Feodor tulkitsi keskustelun hänelle, jotta tanssijatarkin saattoi ottaa osaa muitten riemuun. Mutta vihaten Heridzeä hän sanoi vain lyhyesti:

— Ja sinä, oletko samaa mieltä kuin Jacquot?

Feodor kohautti olkapäitään.

— Siitä ei ole kysymys. Lapsen luottamus isäänsä on kaunista.

— Entä jos minä luotan sinuun samalla tavalla? sanoi tanssijatar hellästi.

Heridze oli kuullut kaksinpuhelun. Hän rypisti kulmakarvojaan, jotka olivat yhtä harmaat ja tuuheat kuin hänen vanhan turkislakkinsa karvat.

— Annapa kätesi, sanoi hän äkkiä Feodorille. — Kumpi ensin painaa alas toisen käden?

Nuori mies epäröi. Hän rakasti ja kunnioitti Heridzeä liiaksi ryhtyäkseen kevyesti moiseen leikkiin. Mutta hänen rakastettunsa ei päästänyt katsettaan hänestä. Miten voisi hän kieltäytyä haasteesta?

— Antakaa olla, ruhtinas, sanoi hän puoliääneen.

Heridze puolestaan epäröi silmänräpäyksen. Feodorin äänessä oli sekä rakkautta ja varoitusta. Mutta vanha seikkailija kohtasi Jacquot'n jännittyneen, vakavan katseen.

— Vai niin, murisi hän, — näillä nyrkeillä olen lyönyt lattiaan kymmenen miestä yhtä haavaa, ja sinä, keltanokka… no, odotatko pyhää henkeä? huusi hän Feodorille.

Feodor tarttui huokaisten Heridzen ojenneltuun käteen. Heti koskettaessaan toisiaan tunsivat he olevansa yhdenvertaisia. Molemmilla oli sama oikea, luja ote ja kovat, sitkeät lihakset. Muutamiin sekunteihin eivät heidän kyynärvartensa liikkuneet tuumaakaan. He olivat keskittäneet kaiken voimansa ranteisiinsa. Yhteenpuristetuissa leuoissa oli voitontahtoa.

Mutta pian tunsi Feodor voittavansa. Hän ei osannut sanoa, mistä tämä varmuus johtui; sillä Heridzen kämmenet ja sormet eivät antaneet myöten. Mutta hänestä näytti, että ruhtinaan kasvoilla vilahti nopeasti ja terävästi rukous, kuin katkeavan miekan salama. Suuri sääli kouristi hänen sydäntään. Hän tiesi, ettei seikkailija koko elämässään ollut joutunut kaksinkamppailussa tappiolle. Hän kunnioitti ruhtinasta tämän sukuperän, iän ja säikkymättömän rohkeuden vuoksi. Ja nyt hänen täytyi, vuosiltaan puolta nuorempana, loukata häntä näin.

Hän vilkaisi rakastettuunsa, mutta tämä hymyili häijysti. Feodor käsitti, että tyttö halveksi häntä siksi, että hän vitkasteli niin kauan. Hän sulki silmänsä, ja ilottomasti, kuin pyöveli, painoi hän Heridzen käden alas.

Vanhuksen kasvoille kohosi tumma puna. Hän virkkoi kumeasti:

— Tässä ranteessa on kaksi kuulaa.

Hän ei uskaltanut katsoa tytärtään kasvoihin. Sitten hän huusi:

— Minä vaadin hyvitystä, kuuletko! Tulehan tänne, niin väännän sinut lattiaan!

Hän työnsi pöydän syrjään ja asettui keskelle kahvilaa.

— Oletko järjiltäsi, ruhtinas? Onko tämä siihen sopiva paikka? sanoi
Feodor.

— Ahaa, sinä pelkäät tappelua, espanjattaren tohvelisankari!

Silloin seisoi nuori mies jo hänen vieressään.

— Itse sinä tämän tahdot, hän lausui.

He tarttuivat toisiinsa. Jännittyneinä muodostivat Sans-Souci'n kantavieraat piirin heidän ympärilleen, sillä kaikki tiesivät heidän voimansa ja olivat heti huomanneet, että kyseessä oli mitä vakavin tosi.

Heti liikahdettuaan olivat molemmat täydessä taistelussa. Molempien veri oli liian kuumaa, jotta he toisen vastarinnasta kiihoittuneina eivät olisi käyttäneet kauheiden lihastensa voimaa kokonaan. Punainen takki kamppaili mustan kanssa. Heidän liikkeensä olivat niin nopeita että heidät saattoi eroittaa toisistaan vain takkien väristä. Heridze oli puolta päätä Feodoria pitempi. Hän oli myöskin leveäharteisempi, raskaampi ja taitavampi. Ashkeliani omasi — lukuunottamatta nuoruuttaan — sen hämmästyttävän voiman, joka ilmeni hänessä hänen hypähtäessään hevosen selkään tai esiintyessään lesghinkassa. Silloin valtasi hänet ikäänkuin maanalainen voima, joka vei häneltä järjen ja itsehillinnän. Tuntiessaan tämän kauhean voiman nousevan itsessään, tuki hän kantapäänsä lujasti lattiaan, tarttui Heridzeä vyötäisistä ja nosti hänet ähkyen ylös.

Puujalkainen kasakka nousi kuin hurmion vallassa. Aivan itsestään heilahteli tamburiini hänen kädessään barbaarisen rytmin mukaan. Mutta lujempana kuin bashkiirin voittolaulu kajahti Jacquot'n epätoivoinen, mieletön huuto.

— Lyö toki hänet maahan, isä, lyö!

Mitä tapahtui silloin Heridzen sielussa? Hän jännittäytyi hurjasti, tarttui Feodorin kurkkuun ja pusersi.

Hänen kasvoissaan oli niin paljon murhaa, että puujalkainen kasakka linkutti askelen eteenpäin ja huudahti:

— Onhan sinulla tikari, tyhmyri!

Tuskin oli hän sen sanonut, kun salissa syntyi kumea murina. Nopean, vastustamattoman vaiston ajamana oli Feodor seurannut hänen neuvoaan. Tikari välähti hänen vyöstään ja painui Heridzen olkapäähän.

Iskun voima eroitti miehet. Kului monta sekuntia Feodorin tuijottaessa veristä tikarinterää. Kukaan ei uskaltanut liikahtaa.

Heridze horjahti. Hän nojautui pöytään. Toiset aikoivat rientää avuksi, mutta hän torjui heidät.

— Ansaitsin sen, sanoi hän puoliksi itsekseen. — Ja minulla oli onnea.
Tuo keltanokka ei osaa iskeä paikalleen.

Hän oikaisi vartalonsa, irvisti ja lisäsi:

— Se tekee kipeää, mutta menee ohi.

Hän aikoi avata takinkauluksen, mutta oikea käsi ei totellut.

— Auttakaa nyt minua, senkin kanat! huusi hän.

He avasivat hänen takkinsa. Sen alla ei ollut mitään muuta. Hänen arpinen rintansa oli litteä ja kova ja hyvin suuriluinen.

— Pistäkää lautasliina reikään, sanoi hän. Laittakaa se hyvin paikoilleen, ei tarvitse arastella.

Hän nousi muuttamatta ilmettäkään, ja virkkoi:

— Nyt on kaikki kunnossa, hoidan kyllä itse loput.

Sitten äkkiä raivostuen huusi hän Feodorille:

— Ja sinä olet juuri yhtä tyhmä kuin taitamatonkin! Laita itsesi tiehesi täältä! Et kai halua vankilaan, vai miten, kaukaasialainen prinssi?

Feodor hätkähti, pudotti tikarinsa ja syöksyi ovelle.

Mutta liian myöhään. Poliisi lähestyi juoksujalkaa. Vihellykset leikkasivat ilmaa. Ohikulkevat ahtautuivat yhteen.

— Niitä on liian paljon, sanoi Heridze istuutuen jälleen, — mutta katselenpa asiain menoa. Poika on minun maatani.

Feodor oli väistynyt seinään asti. Ei milloinkaan hän ollut tuttavistaan ollut niin kaunis. Seisoessaan punaisessa takissaan voimakkaana ja jäntevänä, piirteet jännityksestä kuin kiveen hakattuina näytti hän viidakon pedolta. Äkkiä hyppäsi hän lähestyvien univormujen kimppuun. Nyrkit, pää ja hampaat, kaikki toimivat aseina. Kolme kertaa vierivät hänen vastustajansa lattialle, kolme kertaa riistäytyi hän irti kiinni pitävistä käsivarsista.

— Senkin roisto, roisto, miksi haavoitit käteni! huusi ruhtinas liikutuksesta nyyhkyttävällä äänellä. — Kahden me selviytyisimme!

Vihdoin Feodor voitettiin. Murtunein luin kannettiin muutamia poliiseja paikalta. Tuntiessaan käsirautojen kilahtavan kiinni ranteissaan, jännitti hän lihaksiaan. Heridze luuli näkevänsä voitonriemua hänen silmissään.

Vanha seikkailija oli yhtä kokenut paossa kuin taistelussakin.

Hän halusi estää vangitun tekemästä nyt, sopimattomalla hetkellä mitään. Ja ollen varma, että vain venäläiset ymmärsivät häntä, huusi hän Shuvaloville, Feodoriin päin kääntyneenä:

— Maksim, pane autosi käyntiin ja aja tuonne toiselle puolelle katua, missä on vähemmän ihmisiä.

Feodor laski kätensä ja astui vastustelematta ulos. Utelias lauma seurasi häntä. Poliisit pitivät hänestä vain heikosti kiinni ollessaan varmoja hänen voimattomuudestaan. Hän kulki mahdollisimman hitaasti suunnilleen viisikymmentä metriä.

Sitten kokosi hän kaikki voimansa ja ojensi käsivartensa. Ketjut kilahtivat lyhyesti ja katkesivat. Käsivarsiensa ympärillä olevan raudan painolla nakkasi Feodor poliisit maahan, päästi hurjan dshigiittihuutonsa ja hyppäsi Shuvalovin autoon. Vaunu katosi kadun pimeyteen.

Heridze siveli Jacquot'n hiuksia ja sanoi:

— Siinä näet, mihin sinun silmälasipäisen ystäväsi sadut johtavat.

VI.

Seuraavana aamuna Shuvalov vangittiin. Mutta kun hän väitti, että hänet oli pakotettu siihen uhkaamalla hänen henkeään, ja kun hänen menneisyydessään ei voitu havaita pienintäkään moitittavaa, ja kun sitäpaitsi myös suuri ranskalainen kirurgi takasi hänen rehellisyytensä, maksoi tämä juttu hänelle ainoastaan hänen ajokorttinsa. Siten katosi hän Pigal'ista.

Feodorista kuultiin muutamien viikkojen kuluttua, että hänen oli onnistunut päästä Afrikaan ja astua muukalaislegioonan palvelukseen. Hänestä jäi Pigal'iin ainoastaan ihana, voimakas legenda jäljelle.

Syyskuu oli tullut.

Helena ja Stefan jatkoivat edelleen yksitoikkoista, järkevää elämäänsä. Sans-Souci'n tappelu oli lähentänyt heitä toisiinsa. Vaistomaisesti hakivat he toisistaan suojaa ilmassa leijailevia, salaperäisiä, barbaarisia voimia vastaan, joiden he joka ilta tunsivat ympäröivän itseään. Helena oli herttainen ja tyyni. Hän eli nyt vain Stefanille ja oli onnellinen.

Eräänä päivänä kuukauden lopussa osti kirjailija tapansa mukaan sanomalehden Aleksei Dmitritshiltä, joka joka ilta sivuutti naisen, jota hänen poikansa oli rakastanut, tuntematta häntä. Avatessaan lehden tunsi Stefan huimausta. Lihavin kirjaimin painettu ilmoitus julisti, että hänen viimeinen kirjansa oli juuri ilmestynyt.

Mitä, onko niin paljon aikaa jo kulunut! mietti Stefan hämmästyneenä. Sillä mikään ei hänelle ollut niin hyvä ajanmittari kuin käsikirjoituksen muuttuminen painetuksi teokseksi. Se oli hänelle koko elämä.

Kuumeisesti ajatteli hän sitä koko yön. Miltä kirja näytti? Ensimmäistä kertaa ei hän ollut itse lukenut oikaisuvedoksia. Olivatko henkilöiden nimet oikein painetut? Ja harvinaiset, vaikeat, merkitykselliset sanat? Hänen täytyi mistä hinnasta hyvänsä tietää se niin pian kuin mahdollista.

Seuraavana aamuna, aivan aikaisin, sanoi hän Helenalle:

— Minulle on varmasti lähetetty muutamia kappaleita. Menen hakemaan ne.

Tyttö liikahti kauhistuneena. Milloinkaan eivät he olleet eronneet koko päiväksi, ja öisinkin oli hän tietänyt toisen olevan lähellä, jossakin Pigal'in kahvilassa. Ja nyt aikoi hän lähteä tuonne Parc Montsouris'hin, jonka värit ja koko olivat hänelle yhtä tuntemattomat kuin joku Austraalian saarista.

Helena tiesi, että Stefanin poissaolon lyhyiden hetkien ajan häntä kiduttaisi yksinäisyys ja lakkaamaton tuska. Masentuneena hän kysyi:

— Enkö saa tulla mukanasi?

— Et, et, huusi Stefan, minun täytyy olla yksin.

Tyttö huomasi hänen kasvoillaan jälleen tuon umpimielisen, kovan ilmeen, jonka hän oli nähnyt niissä vain yhden kerran ja joka silloin oli kiihdyttänyt hänet vihaamaan miestä. Mutta nyt hän oli niin alistunut ja tuskainen, että hän painoi vain päänsä alas ja kuiskasi:

— Tule pian takaisin, Stefan, rakkaani, ilman sinua ei minulla ole mitään elämää.

— Tietenkin, tietenkin. Koetan kiiruhtaa. Haluanhan niin pian kuin suinkin näyttää sinulle kirjani.

Tämä vakuutus teki Helenalle hyvää. Hän tiesi, ettei mikään toisi Stefania hänen luokseen pikemmin takaisin kuin tämä toivo. Silti seisoi hän kauan paitasillaan huoneensa kynnyksellä kuunnellen rakastettunsa askelten häipyvää kaikua.

— No, voi sanoa, mitä haluaa, mutta totisesti! En voi puhua mitään… huusi rouva Couvrard kun Stefan astui hänen portinvartijahuoneeseensa. — Mistä tulette? ja minkälaiselta luurangolta näytättekään! Jumalan kiitos tulette juuri ajoissa maksamaan vuokran. Nainen, joka vuokrasi teille huoneen, on jo vallan levoton. Minä jo aioin mennä ruumishuoneelle katsomaan.

— Rouva Couvrard, rouva Couvrard, miten iloinen olenkaan jälleen nähdessäni teidät! Suokaa anteeksi, minun olisi pitänyt kirjoittaa teille Pigal'ista.

— Mistä?

— Oh, ei mistään… Kerron teille myöhemmin. Mutta teillä on varmasti täällä tavaroita minulle. Ah, tämä paketti, niin, niin, Berliinistä. Siinä se on, siinä se on! Ah olen kadottanut avaimeni. Antakaa pian minulle omanne! Kyllä, kyllä, pian selitän teille kaiken!

Vilkkaasti kuin nuorukainen nousi hän huoneeseensa. Hän kiskoi sormin poikki langat, joilla käärö oli sidottu. Halu nähdä sen sisältö poltti häntä. Mutta työhuoneensa kynnyksellä hän hämmästyneenä pysähtyi.

Kummallinen tunne valtasi hänet, jokin raskas ja selittämätön, kuin puoliksi kuollut, puoliksi elävä ääni. Hän kohotti katseensa. Siinä olivat hänen huoneensa salaperäiset vartijat, kultaraha, kalanluuranko, päästäisen muotoinen granaatinsirpale, jonka Irtitsh oli lahjoittanut hänelle samana päivänä, jolloin hän tutustui Helenaan.

Kun tämä nimi sukeltautui hänen tajuntaansa, tuntui se hänestä niin etäiseltä, että hän vain vaivalla saattoi kuvitella itselleen siihen kuuluvat kasvot. Mutta heti, kun hän piirre piirteeltä sai nuo kasvot näkyviinsä, kuoli koko hänen innostuksensa. Hänen täytyisi uudestaan jättää tämä pakopaikka, lähteä kauas sinne, missä lukemattomat meluisat, jyrkät kadut risteilivät. Nyt kun suuri Pariisi eroitti hänet tuosta pikku maailmasta, tuntui se hänestä syvältä, kirkkaasti valaistulta luolalta, jossa suuret, sokeat kukat huojuivat hiljaa edestakaisin.

Minkä kauniin sadun hän voisikaan kirjoittaa tuosta kuningaskunnasta! Feodor olisi eläin, jolla olisi ruskea, tuuhea turkki ja timanttiset kynnet, Jacquot olisi pieni ruusunvärinen kala. Mutta sitä varten ei hänen tarvinnut sinne palata. Hänen vaistonsa sanoi hänelle erehtymättömän varmasti, että hänen aikansa Pigal'issa oli täyttynyt, että sato oli korjattu aittoihin, ja että se hänen pidentäessään oleskeluaan siellä kypsyisi liiaksi ja turmeltuisi.

Mutta ei hetkeksikään hänen mieleensä johtunut ajatus olla palaamatta Helenan luokse. Tyttö oli huoneessaan ja odotti häntä, ja hän oli vastuussa Irtitshille.

Hän alkoi selailla kirjaansa. Se tuntui hänestä hyvin vieraalta. Kello yhdeltä ei hän ollut vielä päässyt loppuun. Silloin toi rouva Couvrard hänelle kinkkua, juustoa ja hedelmiä ja murisi:

— Ette kai sentään ole unohtanut syömisen taitoa, toivon minä.

Hän ei päästänyt rouvaa pois ennenkuin tämä oli povannut hänelle korteista. Sitten söi hän ruokahalulla, jollaista hänellä ei pitkiin aikoihin ollut ollut. Kaikki oli tässä pikku asunnossa niin miellyttävää.

Hän syventyi jälleen kirjaansa. Lopetettuaan sen muisti hän, että hänen oli lähdettävä pitkälle ja epämiellyttävälle matkalle.

— Niin, niin, Porte d'Orleans'ille, vaihto Barbées'sa ja pois Pigalle'illa, toisti hän hajamielisesti maanalaisen radan virkailijan sanat.

Hän astui alas portaita ja antoi avaimen portinvartijattarelle takaisin. Tämä kysyi, milloin hän palaisi. Stefan vastasi surullisesti:

— En tiedä. Uskokaa minua, rouva Couvrard, asia ei riipu minusta itsestäni.

Ulkona vallitsi syksyisen iltahämärän vastustamaton lumous.

Minulla on vielä aikaa, mietti Stefan katsellen kuulasta taivasta.
Häntä hämmästytti, että päivä tässä kaupunginosassa saattoi olla
niin pitkä, kun se Pigal'issa oli niin lyhyt. Ja hän läksi Parc
Montsouris'hin.

Tämä köyhien puutarha oli melkein autio, mutta Stefan tunsi itsensä onnelliseksi saadessaan olla yksin. Hän harhaili käytävillä pää painuksissa. Yhtäkkiä kuuli hän puhuttavan venättä.

Eräällä penkillä istui vanha mies ja keski-ikäinen nainen. Miehellä oli kauniit kasvot miettivine ilmeineen ja pitkät, valkeat hiukset. Nainen muistutti sivultapäin hevosta. Hänen kasvoillaan olivat rajattoman uupumuksen jäljet. Uteliaana istuutui Stefan heidän viereensä. He vilkaisivat häneen välinpitämättömästi. Sitten he jatkoivat keskusteluaan ollen kaikkien ulkomaalaisten tavoin vakuutettuja siitä, ettei heidän salaisuuksiaan kukaan kuulisi.

Heidän keskustelunsa aikana pääsi Stefan helposti selville heistä.
Vanhus oli aristokraatti, nainen kuului sivistyneeseen porvaristoon.
Miehellä oli paikka pankissa, missä hän käänsi englantilaisia
sähkösanomia. Nainen antoi pianotunteja.

— En jaksa enää, lausui nainen. — Samana päivänä täytyy minun kiiruhtaa Ternes'stä Bastiljiin ja Bastiljista Neuilly'in ja sitten Sceaux'n kautta kotiini. Jospa minulle edes tarjottaisiin teetä. Se pitäisi minut pystyssä.

— Ja teidän Aljoshanne, mitä hän tekee sillä aikaa? vanhus kysyi.

Uupuneet hevoskasvot kirkastuivat äkkiä.

— Hän on Lakanal'issa puolittain täysihoidossa, vastasi nainen. — Hän on jo yhdeksännellä luokalla. Hän on voimakas ja ahkera.

— Lapset ovat meidän onnemme, virkkoi vanha mies. — He mukautuvat niin nopeasti. Ja silloin tunnemme mekin itsemme vähemmän kodittomiksi. Minun pojanpoikani on myöskin menestynyt hyvin koulussa. Hän ansaitsee ne kaksikymmentä frangia, jotka annan hänelle kuukausittain.

— Kaksikymmentä frangia! huudahti nainen lyöden kateudesta kätensä yhteen. — Niin paljon rahaa!

Esikaupunkijunan vihellys sai hänet rientämään asemalle. Vanhus seurasi häntä.

Stefan jäi vielä muutamiksi minuuteiksi istumaan penkille. Hän ei ajatellut mitään. Sitten hän nousi — mutta palatakseen asuntoonsa takaisin. Tosin oli korkean, korkean vuoren huipulla, jota tulenliekit ympäröivät, eräs varjo, joka viittoi hänelle. Mutta se ei enää merkinnyt Stefanille mitään.

* * * * *

Samoihin aikoihin avasi Helena huoneensa oven, kumartui portaiden kaiteen yli ja tähysteli pimeään. Miten usein hän olikaan sen tehnyt päivän kuluessa. Portaat narisivat miehen askeleista. Vaikka hän tunsikin, etteivät ne olleet Stefanin hiukan laahustavat, hiljaiset askelet, odotti hän kuitenkin sydämessään hämärä, itsepintainen toivo, että hän sittenkin tulisi.

Mutta askelet pysähtyivät kerrosta alemmaksi. Helena kuuli haluttoman naisäänen lausuvan:

— Tule sisään, mutta älä avaa ikkunaa. Olen vielä liiaksi humalassa näyttäytyäkseni valossa.

Helena palasi vuoteeseensa. Stefanin lähdöstä asti oli hän noussut siitä vain kuuntelemaan portailta kuuluvia ääniä. Hän otti kirjailijan jättämän sanomalehden ja luki sadannen kerran ilmoituksen:

"Juuri ilmestynyt: Kolme pikku lasta, kirjoittanut Stefan Morski,
Griabin-yhtiö, Berlin. Saatavana kaikista Parisin kirjakaupoista."

Mutta Helena kykeni vain hyvin huonosti yhdistämään rakastettunsa tähän kirjailijaan, jonka kirjaa ilmoitettiin. Mitä oli tällä yleisön tuntemalla, julkisuuden miehellä yhteistä Stefanin ja hänen hajamielisten silmiensä ja kömpelöiden liikkeittensä kanssa? Mutta missä hän viipyi? Missä hän viipyi? Pimeys lankesi jo kapeille kaduille.

Helena pelkäsi tehdä itselleen selväksi pahinta pelkoaan, tuskaa, joka oli vallannut hänet nähdessään Stefanin lähtevän huoneesta, tuskaa, josta hän ei voinut vapautua. Niin ei saanut olla, hän ei voinut uskoa sitä, muuten olisi parempi, että hän silmät ummessa hyppäisi ikkunasta.

Helena taittui jälleen lehteen. Mutta hän oli lukenut sen jo niin moneen kertaan, että hän osasi artikkelit ja ilmoitukset melkein sanasta sanaan. Kuten tavallista oli siinä ensin tiedusteluja kadonneista omaisista.

"Aleksander Sergejevitsh Martinov pyytää kaikkia, jotka voivat ilmoittaa jotakin hänen vaimostaan Katarina Andrejevnasta, joka kesäkuussa 1920 jäi hänen jälkeensä Rostoviin, kirjoittamaan tämän lehden konttoriin."

"Vuodesta 1919 olen ollut erossa lapsistani Paulista ja Mariasta. He ovat kymmenen ja kahdeksan vuoden ikäiset. Pyydän niitä emigrantteja, jotka vuonna 1919 ja sitä seuraavina vuosina ovat saapuneet Kievistä, ehdottomasti ilmoittamaan kaiken, mitä he mahdollisesti lapsistani tietävät. Anna Ivanovna Ribitnina."

Tällaisia ilmoituksia oli puoli palstaa. Tuskanhuutoja nousi Bukarestista, Belgradista, Madridista, Lontoosta, myöskin Tunisista ja Intiasta. Ja nämä ilmoitukset olivat ladotut hyvin pienin kirjaimin maksaakseen ilmoittajilleen mahdollisimman vähän. Mutta hän oli jo niin tottunut joka päivä lukemaan näitä epätoivoisia, samankaltaisia pyyntöjä, että elonmerkit, joita kodittomat lähettivät toisilleen maailman toisesta päästä toiseen, liikuttivat yleensä häntä enää hyvin vähän. Mutta miksi nämä pikku ilmoitukset tänään vaikuttivat häneen niin voimakkaasti?

Ellei hän palaa, mietti Helena äkkiä kauhistuen, olen samassa asemassa kuin nämä kaikki ihmiset. Enhän tiedä edes hänen osoitettaan.

Helena hypähti vuoteesta. Hän ei voinut odottaa kauemmin. Voittamaton tuska oli hänet vallannut. Hänen täytyi päästä ulos huumatakseen itsensä.

Hänet nähtiin kaikissa kahviloissa ja ravintoloissa, joissa Pigal'in venäläisten oli tapana käydä. Kuin takaa-ajettu kiiruhti hän paikasta toiseen äänekkäästi nauraen. Äkkiä ryntäsi hän hotelliin kysymään, oliko Stefan käynyt siellä. Joka kerran sai hän kieltävän vastauksen. Sitten palasi hän pöytään, josta hän juuri oli lähtenyt, heti jälleen rientääkseen toiseen. Vihdoin tuli hetki, jolloin työ alkoi.

Koko yön paloi kuume hänessä. Tuskin oli hän laulanut yhden romanssin, kun hän jälleen kiiruhti Sans-Souci‘hin. Hän ei puhutellut ketään, vaan etsi kahvilasta ja terassilta.

Aamun valjetessa ei Helena palannut kotiin niinkuin muulloin aina siitä lähtien, jolloin hänet oli erotettu Samovar'ista. Hän pelkäsi huonettaan, tuota likaista huonetta, joka vielä edellisenä iltana oli tuntunut hänestä niin kauniilta ja kodikkaalta.

Ja mustalaiset tulivat. Helena joi heidän kerallaan. Veran täytyi viedä hänet pois, sillä hän nyyhkytti hysteerisesti nojaten pöytään ja huusi:

— Sano, rakas, että hän tulee takaisin! Hän tulee takaisin!

Siitä lähtien oli Helena pysyvästi deliriumissa. Millään muulla sanalla ei voi hänen elämäntapaansa ilmaista. Humala ei silmänräpäykseksikään haihtunut hänestä. Unessakin oli sen leima hänessä. Heti herättyään tarttui hän vuoteen vieressä olevaan vodkapulloon. Se oli hänelle ainoa keino voidakseen alkaa uudelleen yönsä, jotka olivat täynnä hallusinatioita. Ellei häntä kannettu tajuttomana huoneeseensa, joi ja nauroi hän edelleen, kunnes sai kouristuksia tai itki tukahtuakseen. Hän lauloi ja loukkasi vieraita, sopi, solvasi heitä uudestaan ja lauloi ja joi edelleen.

Mikään ei voinut hillitä hänen mielettömyyttään, eivät Veran rukoukset eivätkä Esturgeon'in isännän arat varoitukset, ei edes ne melkein inhoksi muuttunut halveksunta, jolla häntä hotellissa kohdeltiin. Hänellä oli vain yksi huoli, nimittäin saada alkoholia. Mutta siihen hän tarvitsi rahaa. Hänen kassansa oli pian tyhjä, samoin hänen saamansa ennakko palkastaan. Hän lainasi Veralta, myi kaikki vaatteensa ja joutui jälleen pukemaan ylleen mustalaishepenet. Mutta nämäkin rahat riittivät vain muutaman yön.

Silloin kääntyi hän niitten miesten puoleen, jotka kävivät ravintolassa. Hän antoi heidän hyväillä ja syleillä itseään saadakseen pullon paloviinaa. Mutta saatuaan, mitä hän halusi, puhkesi hän huutamaan, lausui uhkauksia ja sopimattomia solvauksia.

Pian oli hänen lähdettävä Esturgeon'ista.

Hän oli yhä vielä kaunis, ja hänen äänensä kävi päivä päivältä tuskaisemmaksi ja sydäntävihlovammaksi. Siksi sai hän ilman muuta paikan toisessa yöravintolassa, ennen kaikkea siksi, että hän osasi niin hyvin houkutella juomaan. Vain lyhyen ajan pysyi hän siellä, sillä hän puri erästä miestä, jonka kasvot olivat Stefanin näköiset.

Senjälkeen kesti muutamia päiviä, ennenkuin hän sai jälleen työtä. Tämän ajan vietti hän Sans-Souci'ssa, missä hänellä vielä oli hiukan luottoa. Siellä tapasi hän myös Shuvalovin.

— Ah, Maksim, Pigal ei siis päästä sinua irti? hän huusi. — Mutta eihän sinulla ole täällä enää mitään tekemistä, autoton autonkuljettaja.

Hän tuskin huomasi toisen hämmästynyttä vastausta, vaan jatkoi:

— Voitko tarjota minulle jotain juotavaa?

— Voin kyllä, jos todellakin sitä haluatte.

— Haluanko minä? Miten tyhmä ja kohtelias sinä oletkaan. Mutta sinähän olet rikas, sinullahan on seteleitä, seteleitä (hänen äänensä madaltui). Sinä levität ehkä väärää rahaa? Etkö? No hyvä. Tunnen vain erään pojan, joka elää sillä. Hän miellyttää minua. Katsohan häntä. Hän pelaa korttia tuolla nurkassa. Asetun varmasti yhteen hänen kanssaan. Olen saanut tarpeekseni yksinäisyydestä. Tilaa vielä lasi minulle.

Helena näki Shuvalovin jälleen seuraavana päivänä ja sitten joka ilta Sans-Souci'ssa. Hän ihmetteli hiukan näitä käsittämättömiä käyntejä, sillä näytti siltä, kuin Shuvalov tulisi vain saadakseen puhella hänen kanssaan. Hän ei juonut, jutteli hänen kanssaan tunnin pari joutavanpäiväisistä asioista ja läksi jälleen. Mutta tyttö ei udellut häneltä mitään. Mitä hän välitti miehen käyntien syistä, kunhan tämä vain hankki hänelle juotavaa.

Eräänä iltana kysyi Shuvalov mitä välinpitämättömimmällä äänellä:

— Ettekö vieläkään ole saanut tietoa Stefanista?

Tyttö lakkasi hyräilemästä. Tätä nimeä ei vielä milloinkaan oltu heidän keskensä mainittu.

— Sinä tiedät jotakin, mutisi hän ja tarttui hänen ranteeseensa.

— Ei, ei, minä en tiedä enempää kuin tekään. En tuntenut häntä ennen hänen tänne tuloaan. Mutta olen tavannut Irtitshin, joka aikoo jäädä muutamaksi viikoksi Parisiin. Ja jos haluatte tavata häntä…

— Ahaa, minä ymmärrän, sanoi Helena hitaasti. — Ei, pikku Maksim, en halua tavata häntä enkä vastedes sinuakaan.

Äkkiä hän raivostui ja huusi vavisten:

— Lähde tiehesi tai heitän lautasen päähäsi! Vakooja, sinäkin olet vakooja!

Pian senjälkeen lauloi hän eräässä uudessa venäläisessä ravintolassa. Hänen joka yö aikaansaamansa skandaalit olisivat varmasti pian aiheuttaneet hänen erottamisensa, ellei eräs marraskuun alussa sattunut tapaus olisi kokonaan lopettanut hänen uraansa Pigal'issa.

Eräänä iltana hänet kutsui pöytäänsä eräs mulatti, joka puhui ranskaa amerikkalaisen tavoin murtaen. Mies oli jo juovuksissa kun Helena saapui hänen luokseen. Aamulla oli heidän edessään kymmenkunta tyhjää pulloa. Kun miehen piti maksaa, veti hän lompakkonsa esiin, katsoi hämmästyneenä sen laihaa sisältöä ja kirosi:

— Minulta on varastettu! Minulla oli viisituhatta frangia tullessani tänne. Se on hän!

Helena nauroi kastanjanruskeita sormia, jotka liikkuivat hänen edessään kuin madot. Mutta mies toisti itsepintaisesti:

— Hänet on tarkastettava, hänet on tarkastettava!

Välittämättä koko henkilökunnan vakuutuksista ja kiukustuneena siitä, ettei Helenaa liikuttanut mikään, ryntäsi hän kadulle ja huusi poliisia.

Huoneiston omistaja tuli tytön luo ja virkkoi:

— Teidän on mentävä mukaan, mutta älkää pelätkö, ettehän te ole tehnyt mitään.

Helena ei vieläkään käsittänyt, mitä häneltä haluttiin. Mutta hän läksi tottelevaisesti eteishuoneeseen. Siellä hän näki poliisin, joka odotti häntä. Hän väistyi horjuen takaisin.

— Mitä, mitä, hän huusi! — älkää koskeko minuun!

Hänen kasvojaan rumensivat juopumus, yön valvonta ja tuska. Mutta virkamies oli niin tottunut sellaisiin kasvoihin, ettei se häntä liikuttanut.

— Ei mitään juttuja, ei mitään riitaa, hän sanoi. Eteenpäin!

— Mutta minä en ole tehnyt mitään… minä en…

— Se ei liikuta minua. No, tulkaa!

Hän tarttui tytön käsivarteen. Tämä raaka kosketus ja märän univormun haju sammuttivat kaikki Helenan tunteet ja ajatukset. Hän antoi viedä itsensä pois kuin säkin.

Rue Rochechouart'in poliisiaseman luona haki poliisi silmillään ilmiantajaa. Mutta mulatti oli kadonnut.

— Kummallinen poika, mutisi poliisi ja katsoi hetken Helenaa epäröiden.

Tyttö näytti niin tylsältä ja kuolemankalpealta, että hän kohautti olkapäitään. Vaikka hän olisi viatonkin, oli parempi, ettei hän jäänyt kadulle tuossa tilassa.

Helena astui ylös portaita, tuli huonosti valaistuun huoneeseen ja näki siellä muita virkapukuisia miehiä. He näyttivät väsyneiltä ja synkillä. He tuskin vilkaisivat häneen. Sitten nousi hän jälleen miehen seuraamana portaita ja huomasi äkkiä olevansa puolipimeässä keskellä sekavaa muminaa. Vasta silloin toimivat hänen hermonsa ja huudahti hurjasti.

Siellä on taas joku, joka näkee henkiä, pilkkasi joku.

— Mutta missä minä olen? Mitä tämä merkitsee? kysyi Helena venäjäksi.

— Nyt puhuu hän rikollismurretta, huomautti toinen.

Nämä äänet olivat niin raakoja ja ilkeitä, että Helena pelästyi. Vielä enemmän hän kauhistui, kun hänen silmänsä tottuivat pimeyteen ja hän eroitti paremmin kasvot, jotka täyttivät vajan, jossa hän oli. Ne olivat pelkkiä langenneiden ihmisten kasvoja, säälimättömiä ja toivottomia.

Helena koetti paeta niitä, löytää paikan, missä hän voisi olla yksin, kyyristyä kokoon ja pysyä näkymättömänä. Mutta suuressa huoneessa oli heitä niin paljon, etteivät kaikki edes mahtuneet penkeille, joita oli seinillä. Minnepäin Helena kääntyikin, joka puolella oli uusia kasvoja.

Hän ei tiennyt, miten kauan hän oli seisonut paikallaan, uskaltamatta liikahtaakaan. Mutta kun ei kukaan enää kiinnittänyt häneen huomiota, herpaantui hänen ruumiinsa. Hänen polvensa pettivät ja hän vaipui lattialle. Se oli kostea ja tahmea, mutta hän ei jaksanut nousta. Koko ajan valui sade rikkinäisen katon lävitse. Hänen ohuet vaatteensa olivat pian läpimärät. Hän värisi, mutta ei liikahtanut paikaltaan.

Kaukaisesta nurkasta kuului kuorsausta. Vähän lähempänä keskustelivat jotkut miehet hiljaisella äänellä. Hän yritti koneellisesti seurata heidän puhettaan, mutta murre oli hänelle käsittämätöntä. Jokin karvainen vilahti nopeasti hänen jalkainsa ylitse.

Kesti kauan, ennenkuin aamu sarasti. Vihdoin alkoivat ihmiset näkyä selvemmin, niinkuin hiilipiirroksina enenevässä valossa. Kaikki naiset ja miehet olivat toistensa kaltaisia: kaikki olivat puetut lokaisiin riepuihin ja kaikilla oli samat levottomat kasvot. Helena sulki silmänsä päästäkseen näkemästä heitä.

Hän vapisi märissä vaatteissaan. Hän oli jo täysin selvinnyt humalastaan, mutta väsymys ja kauhu vaikuttivat yhtä voimakkaasti kuin alkoholi. Helena ei voinut käsittää, mitkä tapahtumat olivat johdattaneet hänet tänne. Äkkiä hän tuli ajatelleeksi, että häntä aiottiin rangaista hänen hurjasta elämästään, että sitä varten oli olemassa lakeja, joista hän ei tiennyt, ja että hänet suljettaisiin kuukausimääriksi vankilaan.

— Minuthan tuomitaan, minut tuomitaan, mietti hän, — eikä minua ole vielä milloinkaan rangaistu.

Hän tukahdutti vastenmielisyytensä ja kysyi vieressään lojuvalta maankiertäjältä väristen.

— Olemmeko me vankilassa?

Mies vastasi olkapäitään kohauttaen:

— Se on selvä, ellei sinulla ole mitään papereita.

— Mutta minullahan on, minullahan on! huudahti Helena.

— Niinkö, oletko siis kokaiinin vuoksi? Etkö? Oletko ollut tappelussa? Etkö? No, kyninyt jonkun kavaljeerin lompakkoa? Ei sitäkään? No, ellet halua sanoa mitään, niin jätä minut rauhaan, senkin karnevaalinaamio!

He nauroivat ja tekivät rivoja huomautuksia tytön puvusta. Helena kätki kasvot käsiinsä eikä sanonut enää sanaakaan.

Kymmenen ajoissa ilmestyi poliisi ovelle. Toinen toisensa jälkeen seurasi häntä sihteerin luokse. Mutta heitä oli niin paljon. Kello tuli kaksitoista eikä Helenaa oltu vielä kutsuttu.

— Kello on hyvinkin neljä, ennenkuin me pääsemme sinne, murisi maankiertäjä.

Helena vapisi. Joutua siis vielä kauemmin odottamaan tässä ympäristössä ja kauheassa epävarmuudessa! Hänessä oli kuumetta. Vaikkei hänen alkoholin tärvelemä vatsansa enää voinut tunteakaan nälkää, poltti hänen suutaan ja kurkkuaan hirvittävä jano. Ja tuo tuli levisi niskaan ja aivoihin asti. Hän luuli kuolevansa. Mutta maankiertäjän ennustus ei ainakaan häneen nähden pitänyt paikkaansa. Ovi aukeni jälleen ja virkailija viittasi Helenalle. Hän seurasi horjuen. Ymmärtämättä mitään kuuli hän komisarion puhuvan jokseenkin kohteliaasti. Hän ei käsittänyt, mistä onnellisesta sattumasta tämä puhui ja että joku oli tullut vaatimaan hänen vapauttamistaan.

Hän puisti vain päätään ja sopersi:

— Kiitos, herra, kiitoksia hyvin paljon.

Sitten ryntäsi hän ulos kuin mieletön, työnsi sivuun turkkiin verhotun miehen, joka seisoi poliisikonttorin ovella ja näytti odottavan häntä, ja kiiruhti Veran luokse.

— Minut on… minut on… huusi Helena.

Ja kouristuksien vallassa kaatui hän maahan.

VII.

Paitsi ikkunaa vasten lyövän sateen rapinaa ei huoneessa kuulunut ääntäkään. Helenan unta vartioivat kolme ihmistä olivat ääneti. Niiden kahdenkymmenen päivän aikana, jotka Helena oli viettänyt tässä sairaalassa Neuilly'ssä, nukkui hän nyt ensi kerran todellista, tervettä unta. Hänen päivänsä ja yönsä olivat olleet loppumatonta deliriumia, kuumetta, hikoilua ja vavahtelua.

Natalia Borissovna viittasi molemmille miehille. He läksivät hänen mukanaan huoneesta.

— Luulen todellakin, ettei enää tarvitse pelätä mitään, sanoi Shuvalov.

Irtitsh kääntyi ja teki ristinmerkin.

— Hän on herätessään hyvin heikko, mutta täysin tajuissaan, jatkoi lääkäri. — Se on viimeinen hetki, joka voi olla hänelle vaarallinen. On välttämätöntä, että hän aivan huomaamattaan, vähitellen herää elämään ja muistoihinsa. Mutta tarvitseeko minun edes sanoa sitä teille, Natalia Borissovna? Te olette hänen paras lääkärinsä. Minä olen rauhallinen.

Natalia Borissovnan nääntyneille kasvoille, joille oli uurtunut paljon ryppyjä, ilmestyi tuskallinen ja pyytävä ilme.

— Anton Ivanitsh, alkoi hän arasti vilkaisten mieheen.

— Niin, vastasi Irtitsh pakoitetusti hymyillen, — en tule sisään ennenkuin huudatte minua.

— Tiedätkö, Maksim, miksi hän pelkää minua niin, että hän houreissaan puhui ainoastaan Vassian isästä ja minusta?

— Jätän teidän kahden, mutisi Natalia Borissovna.

Hän istuutui Helenan vuoteen pääpuoleen ja oli onnellinen kuullessaan kalpeiden huulien lomitse säännöllisen hengityksen. Miten hyvin Helena nukkuikaan! Ei mikään muistuttanut enää sitä ulvovaa mustalaista, jonka he eräänä iltana olivat tuoneet Neuilly'iin ja jonka hänen sisarensa oli tuntenut vain sen tuskan vuoksi, joka hänet oli vallannut nähdessään sairaan.

Hän on minun lapseni, ainoa nyt, ajatteli Natalia ja olkapäät vapisivat hiukan.

Helenan silmänurkissa oli kaksi aivan pientä ryppyä. Kiihoitus, joka jatkuvasti oli vääristänyt sairaan kasvot, oli estänyt Natalia Borissovnaa huomaamasta niitä. Nyt, kun kasvot olivat tyynet, näyttivät rypyt ohuilta arvilta. Natalia Borissovna siveli niitä sormillaan kuin haluten hävittää hirvittävän kamppailun viimeisetkin jäljet.

Niin kevyt kuin hänen kosketuksensa olikin, värähtivät Helenan silmäluomet. Hitaasti silmät avautuivat ja tuijottivat hetken jäykkinä ja sieluttomasti. Sitten niihin syttyi tietoisen elämän ihmeellinen valo. Tämä herääminen, yhtä dramaattinen kuin lapsen syntyminen, sai Natalian pidättämään henkeään.

Helena katsoi häntä kauan, ikäänkuin piirre piirteeltä tuntien sisarensa vihdoin voiden muovailla ne kokonaisuudeksi.

— Natasha!

Se oli vain hyvin heikko huokaisu, mutta ilmaisi äärettömän ihanan havainnon.

— Mitä, rakkaani, pienokaiseni? Mitä haluat? sopersi Natalia Borissovna.

Mutta Helena toisti vain:

— Natasha, Natasha, Natasha!

Oli kuin tämä nimi, jonka hän lausui yhä painokkaammin ja merkitsevämmin, olisi herättänyt tytön tajuamaan maailmaa, joka laajeni hetki hetkellä. Uteliaana näkemään sitä enemmän tarkasteli Helena valkeita vuodevaatteita, valkeita seiniä, valkeita huonekaluja ja kaikkien näiden keskellä Natalian valkeata olemusta.

— Sairaala, mutisi hän rypistäen kulmiaan. Eikö niin?

Sitten hän sanoi onnellisena siitä, että hänen ajatuksensa uudestaan pääsi voitolle hänen tiedottomasta tilastaan:

— Sairaala, jossa sinä olet hoitajattarena!

— Aivan niin, Lenotshka, kaikki on aivan yksinkertaista, kuten näet.

Helena kohotti vaivalloisesti kätensä kasvojen tasalle ja kauhistui sen laihuutta.

— Olinko minä hyvin sairas? hän kysyi.

— Et, et, sinussa oli vain kuumetta. Sinut tuotiin tänne vain siksi, että saisit kunnolla levätä. Siinä kaikki.

Helena katseli nyt laihtunutta rannettaan, jossa suonet olivat selvästi näkyvissä.

— Peili, virkkoi hän äkkiä.

— Mitä sillä, rakas, mitä? Odota vielä. Se väsyttää sinua.

— Peili, toisti Helena niin hermostuneesti, että hänen sisarensa totteli.

Mutta ennenkuin Natalia ojensi hänelle peilin, epäröi hän uudestaan.

— Ennen kaikkea, älä säikähdä, hän sanoi, — pahin on ohi.

Silmänräpäyksen oli Helena aivan ymmällään nähdessään kasvot, jotka sukeltautuivat hänen eteensä. Ne eivät olleet hänen. Kärsimättömästi tempasi hän peilin sisarensa kädestä ja tarkasti sitä, ikäänkuin peläten, että häntä petettiin. Sitten kumartui jälleen sen ylitse. Mutta yhä katsoi häneen peilistä tuo kummallinen poika, jonka posket olivat ontot ja harmahtavat, silmien ympärillä sinipunaiset renkaat, ulkonevat poskipäät ja — se ihmetytti häntä eniten — vain muutamia lyhyitä hiuksia päässään.

— Mutta mikä minussa on ollut? Mitä minulle on tehty? huudahti Helena.

— Rauhoituhan, rakas. Näytät niin muuttuneelta siksi, että meidän täytyi leikata hiuksesi. Tiedäthän, samoin kuin silloin, kun sinulla oli lavantauti. Muistatko sitä? Mutta se ei haittaa mitään. Ne kasvavat vain kauniimmiksi. Anna nyt peili minulle.

— Odota, odota! Ketä minä muistutan? Älä häiritse minua. Se on vaikeata. Ah, niin, nyt tiedän, Vassiaa!

Helena huohotti:

— Ettei minun enää vain tarvitse nähdä Aleksei Dmitritshiä sanomalehtineen, hän kuiskasi. — Hän ei tunne minua… sitä pahempi. Natasha, Natasha, älä päästä häntä tänne! Aja hänet pois!

Natalia Borissovna luuli houreitten jälleen alkavan ja aikoi ottaa jälleen esiin jääkääreen, joka oli pahimpien kohtausten aikana ollut Helenan otsalla. Mutta tyttö piti kiinni hänen vyöstään ja mutisi:

— Ei, ei! Hän ei tule. Minä olen sairaalassa, ja hän käy vain Sans-Souci'ssa, Sans-Souci'ssa…

Hän ei puhunut enää. Hän mietti niin ankarasti, että kasvojen veltot lihakset supistuivat. Natalia Borissovnaa huolestutti hänen rasittava miettiväisyytensä ja hän koetti irroittaa hänet siitä kysymyksillä ja hyväilyillä. Mutta Helena puisti sairasta pojanpäätään saadakseen hänet vaikenemaan. Silloin tällöin ilmaisivat melkein käsittämättömät, kuiskaavat sanat, missä hänen ajatuksensa liikkuivat: "Vera… pullot… romanssit… Stefan… poliisi…"

Mutta kaikki nämä sanat näyttivät olevan yhdentekeviä. Ne olivat vain toisarvoisia osia ristisana-arvoituksessa, joka mihin hintaan tahansa oli saatava valmiiksi, ja se oli hänestä ainoa tärkeä seikka. Vihdoin sanoi Helena kauhistuneena:

— Pigal!

Hän käänsi sekavat silmänsä Natalia Borissovnaan. Mutta tämä syleili häntä niin lempein käsin ja sanoi niin sydämellisen vakuuttavasti: "Se on lopussa, Lenotshka, rauhoitu", että Helena hymyili onnellisesti kuin lapsi ja nukahti uudelleen.

Seuraavat päivät olivat Helenan elämän ihanimmat. Hänen ruumiinsa heräsi jälleen eloon; hän riemuitsi tuntiessaan jälleen halua hengittää, syödä ja veren virtaavan suonissaan. Ja eivätkö Natalia Borissovnan silmät suojelleet häntä vaarallista maailmaa vastaan?

Tämä onnellinen rauha kesti koko hänen ensi toipumisensa ajan. Epäilemättä olisi sitä jatkunut kauemminkin — niin paljon nautti Helena pelkästä olemassaolon riemusta — ellei Shuvalov olisi eräänä aamuna astunut sisään.

— Tulen suomaan itselleni ilon katsoa pelastunutta potilastani, hän sanoi. — Meillä on todellakin ollut onni mukanamme, Helena Borissovna. Sellainen kaunis korkea kuume, mikä teillä oli, ei tavallisesti ole niin armelias. Luullakseni voitte pian nousta ylös. Oletteko tyytyväinen?

Helena ei vastannut. Hän ei uskaltanut katsoa lääkärin kirkkaisiin, hyväntahtoisiin silmiin.

— Tätä miestä minä olen sinutellut, rukoillut häntä tarjoamaan minulle juotavaa, toisti hän kauhistuneena itsekseen.

Hän kärsi niin silminnähtävästi, että Shuvalov, turhaan koetettuaan houkutella häntä lausumaan sanaakaan, poistui.

Irtitsh odotti häntä ulkopuolella ja kysyi:

— No, Maksim?

Nähdessään liikutuksen Irtitshin muuten niin tyynillä kasvoilla ei
Shuvalov voinut salata ihmetystään.

— Niin, niin, sinä kai luulet, että olen lapsellinen, huomautti Irtitsh, — mutta alan menettää luottamukseni. Niin kauan kuin hän oli Pigal'issa, humalassa ja mielettömänä, saattoi hän sanoa, mitä häntä huvitti tai olla sanomatta… mutta nyt… Puhuitko minusta?

— Miten saatoin? Hän tuskin sieti läsnäoloani. Meidän täytyy odottaa.

— Hyvä. Maksim, kaikessa, mikä koskee terveyttä, olet sinä minua viisaampi. Mutta siitä huolimatta täytyy Helena Borissovnan tällä viikolla tehdä päätöksensä. Kaikki minun asiani riippuvat hänen sanastaan. Maksim, sano se hänelle, minä, minä en enää voi.

— Olet oikeassa. Minunkin täytyy saada asiasta selvyys ja hankkia itselleni paikka. On jo aika.

Kun Irtitsh läksi sairaalasta, mutisi hän:

— Ja kuitenkin ennusti Stefan minulle eilen onnellista ratkaisua.

Kaikesta hellyydestään ja rakkaudestaan huolimatta ei Natalia Borissovnan onnistunut saada Helenan sydämeen takaisin sitä turvallisuudentunnetta, joka tähän asti oli loistanut hänen silmistään. Tyttö kärsi nyt levottomuudesta, joka ei suonut hänelle rauhaa. Tosin voimistui ja tervehtyi hänen vastustuskykyinen ruumiinsa jatkuvasti. Mutta samalla saattoi hän esteettömämmin ja voimakkaammin pitää kiinni häntä kiusaavista ajatuksista.

Eräänä hyvin aurinkoisena myöhäissyksyn päivänä ehdotti Natalia Borissovna onnellisesti hymyillen sisarelleen, että hän pukeutuisi ensi kerran lähteäkseen kävelylle. Helena kalpeni.

— Minun täytyy siis pian lähteä täältä! hän mutisi.

— Siitä ei voi olla puhettakaan, Lenotshka. Tarvitset lepoa vielä pari kuukautta. Shuvalov sanoi niin ja tunnethan sen itsekin.

Helena epäröi muutaman sekunnin, puhuisiko hän huolista, joita hän tunsi. Mutta hänestä tuntui, että jatkuva vaikeneminen aiheuttaisi sen, että hän tulisi epäämättömästi vastuuseen sopimuksesta, jossa hän ei halunnut olla mukana.

— Natasha, olen nyt kyllin järjissäni voidakseni tietää kaiken, virkkoi hän. — On jo todellakin aika.

Natalia Borissovna pelästyi nähdessään sisarensa silmissä päättäväisyyttä, jonka hän tiesi vaaralliseksi.

— Mutta kaikkihan on selvä, pikku rakkaani, sinä murehdit…

— Natasha, sinä pelkäät suotta, sanoi Helena lempeästi. — Vakuutan sinulle, että kykene täydellisesti puhumaan ja ymmärtämään.

— Mistä? Mitä sinä kuvittelet?

— Katsohan, rakkaani, tiedän varsin hyvin, mitä hoito täällä maksaa. Maksaakseni sen Feodorin puolesta läksin Terhanin luokse. (Hyvä jumala, siitähän on kulunut kokonainen ihmisikä, vaikka se tapahtuikin vasta huhtikuun alussa, hän mietti.) Kuka siis maksaa puolestani? Ei, ei, älä väitä minulle, että sinä olet järjestänyt kaiken, että sinulle myönnetään luottoa. Miksi valehtelisit, kun hyvin tiedät, ettei sinua uskota. Sinä se et ole, Natasha parkani, eikä myöskään Shuvalov. Siis se on… hän… eikö niin… Irtitsh?

Hiljaa ja ponnistellen oli hän lausunut sen miehen nimen, jonka näkymättömän, ainaisen vaikutuksen hän oli kuluneiden kuukausien aikana tuntenut joka puolella. Stefanin, Shuvalovin, vieläpä nyt sisarenkin takana.

Natalia Borissovna nyökkäsi kevyesti.

Vaikka hän aavistikin juuri tätä vastausta, huumaantui Helena hetkeksi, niinkuin hän sisimmässään sittenkin olisi toivonut toista, ihmeellistä vastausta.

— En tahdo tätä apua enää, jatkoi hän matalalla äänellä. — Tähän asti en ole ollut vastuussa itsestäni. Siitä huolimatta olisi minun Shuvalovin käynnin jälkeen… mutta se on samantekevää. Natasha, muutan heti sinun huoneeseesi. Sinullahan on edelleen entinen, arvelen. Ja sitten haen työtä. Sillä, hän jatkoi kiivaammin, — mitä oikeutta minulla on ottaa vastaan apua Irtitshiltä? Ja miksi sinä olet myöntynyt siihen, että hän ylläpitää minua täällä? Tuhat kertaa mieluummin olisin mennyt yleiseen sairaalaan kuin ottanut tämän velan.

— Kuulehan Lenotshka, pyydän, älä kiihoitu. Aioin puhua siitä kanssasi — myöhemmin — kun olisit ollut voimakkaampi. Mutta kun itse aloit puhua siitä, niin olkoon. Anton Ivanitsh on tehnyt niin siksi, että… odota… älä ole kärsimätön… niin, rakkaani, siksi, että hän rakastaa sinua ja haluaa mennä naimisiin kanssasi.

— Ja sinä saatoit uskoa…

— En ole luullut mitään, en mitään. Olen ollut vain iloinen saadessani hoitaa sinua, että niin pitkän ajan kuluttua jälleen olit luonani.

— Ja mitä ajattelet nyt?

— Miten minä voisin, Lenotshka, sinun täytyy…

— Paljon kiitoksia, että edes tässä asiassa annat minulle täyden toimintavapauden, sanoi Helena pilkallisesti.

Mutta nähdessään sisarensa silmissä äärettömän tuskan, tarttui hän hänen käsiinsä, puristi niitä intohimoisesti ja jatkoi äkkiä tyyntyen ja syvästi surullisena:

— Suo minulle anteeksi, Natasha. Sinä olen aina ollut minulle niin hyvä, ja sinä olet ainoa ihminen maailmassa, jonka edessä en tunne alennustani, sillä sinä rakastat minua niin paljon. Mutta sinä et voi kuvitellakaan, miten sietämätöntä on olla vain rikastuneen talonpojan oikku, sillä mikään muu ei voi olla kyseessä, huudahti hän kyynelten tukahduttamalla äänellä. — Tuntea olevansa aina vakoilijoitten ympäröimä, nähdä, miten rakastettu mies ainoastaan hänen käskystään jää luoksesi, kunnes vihdoin korjataan kadulta kuin sairas koira ja myydään alennetulla hinnalla.

Hän on seurannut minun elämääni, hän on tiennyt aivan hyvin, ettei se voi päättyä toisin… nyt hän väkisin vaatii kättäni ja esiintyy pelastajana antaakseen minun maksaa velkaani koko elämän ajan… Natasha, Natasha, minulla ei ole enää ylpeydestäni jäljellä mitään, vakuutan sen sinulle. Kaikki on poissa. Mutta tämä — ei, ei — mieluummin alan uudelleen Pigal'issa. Sinun pitää viedä hänelle vastaukseni, eikö niin? On niin hänen tapaistaan antaa aina muiden hoitaa hänen asioitaan. Mene, kirjoita hänelle, lähetä joku viemään kirjettä, että hän saa tietää mahdollisimman pian. En voi hengittää, ennenkuin olet sen tehnyt.

Ilta saapui. Helena järjesteli tavaroitaan viedäkseen ne Natalia
Borissovnan huoneeseen, kun tämä astui huoneeseen hyvin kiihoittuneena.
Helena ymmärsi heti ja teki ensin kieltävän liikkeen. Mutta pian hän
hillitsi itsensä jälleen ja sanoi:

— En voi kieltää sitä häneltä, mutta jää sinä tänne, Natasha.

Sitten peitti hän nopeasti hiuksensa, jotka tuskin olivat alkaneet kasvaa, valkealla huivilla.

Tämä talonpoikainen päähine ja hänen leveät, yksinkertaiset kasvonsa tekivät hänet niin selvästi venakon näköiseksi, että Irtitsh joutui aivan suunniltaan.

— Niin te olette kaunis, hän mutisi, — aivan kuin kotona Venäjällä.

— Istukaa, olkaa hyvä, Anton Ivanitsh.

Helenaa hämmästytti suuresti se tyyneys, jolla hän voi lausua nuo sanat. Odottaessaan Irtitshiä oli hän ollut jännittynyt kuin vaarallisimman vihollisensa lähestyessä. Mutta nähtyään hänet hän tunsi, että hänen pelkonsa ja vihansa hävisivät ja sijaan tuli ihmeellinen rauha. Epäselvästi muisteli hän tunteneensa samoin molemmilla kerroilla, jolloin hän oli tavannut Irtitshin.

Tämän miehen luonnollisuus ja yksinkertaisuus, vielä voimakkaammat kuin Stefanin, haihduttivat Helenan tunteman epäluuloisuuden häntä kohtaan. Tuo mies, leveäharteinen ja tyyni, ei voinut nöyryyttää häntä, noine ystävällisinä silmineen hän ei voinut keinotella hänen perikadollaan. Hän oli kykenemätön samalla kertaa niin mutkikkaisiin, alhaisiin ja laskelmallisiin tunteisiin. Hän tahtoi avoimesti, mitä hän tahtoi, ilman vilpillisyyden häivettäkään, ilman mutkia. Hän oli erehtynyt, siinä kaikki. Tyttö ei voinut vain sentähden olla hänelle vihainen.

Irtitshin tyyneys ja luottamusta herättävä olemus olivat muutamassa hetkessä herättäneet Helenassa nämä ajatukset, ja samalla myöskin tunteen, johon sisältyi rauhaa, ystävyyttä ja helpoitusta. Totellen hänen kehoitustaan oli Irtitsh ottanut tuolin, ja nostanut sen keveästi ilmaan kuin koetellen sen kestävyyttä. Vasta sitten istuutui hän hitaasti ja vakavana. Jokainen hänen liikkeensä ilmaisi varovaisuutta, johon ei sekaantunut pikkumaisuutta, sekä ruumiillisten että henkisten voimien ankaraa säästämistä sellaisten tilaisuuksien varalle, jossa niitä mahdollisesti todella tarvittaisiin.

Tämän sisäisen voiman ohella, joka alituisesti virtasi hänestä vaikuttaen hänen ympäristöönsä yhtä rauhoittavasti kuin öljy myrskyaaltoihin, osoitti hän tänä iltana tuskin huomattavaa ujoutta, joka riisti hänen lujasta katseestaan sen tavallisen varmuuden. Ja juuri tämä ujous tyynnytti Helenaa. Hän tunsi, että miten paljon tämä mies oli häntä auttanutkin, miten syvä ja likainen se kuilu oli ollutkin, josta mies oli hänet vetänyt ylös, oli hän kuitenkin voimakkaampi kuin tämä, sillä ensimmäisen kerran elämässään lähestyi mies toista henkilöä nöyrällä rukouksella, jonka hän jo etukäteen tiesi tulevan hyljätyksi.

— Helena Borissovna, minun ei ole helppo ilmaista tunteitani, alkoi Irtitsh, — enkä varmastikaan olisi niistä puhunut teille mitään, ellen olisi saanut sisareltanne tätä kirjettä. Ajattelin, että soisitte minulle sen kunnian, että itse ilmoittaisitte minulle kieltäytymisenne. Tapa, jolla te olette minua kohdellut, selvitti minulle, että te ette ainoastaan kieltänyt minulta ystävyyttänne — jota kukaan ei voi toiselta vaatiakaan — vaan että te myöskin tunnette minua kohtaan vastenmielisyyttä ja halveksitte minua. Ja sitä, sitä minä en tahdo, sillä kumpikaan meistä ei ansaitse sitä.

Hän vaikeni, pyyhki kädenselkämyksellään kuivia huuliaan, ojentautui tuolillaan ja jatkoi:

— Olen ajatellut paljon teitä, Helena Borissovna, ja huomaan olleeni oikeassa kaikessa, paitsi yhdessä ainoassa seikassa: minun olisi pitänyt olla itse täällä. Siten olette te luullut, että maksan toisille, jotta he ilmoittavat minulle päivän, jolloin voin poimia teidät kuin syksyllä maahan pudonneen omenan. Hyvä, siitä asiasta meidän on puhuttava. Te miellytitte minua alusta pitäen. Sanoin sen teille heti. Miksikö? Niin, miksi tahtoi Anton Ivanitsh, joka ei milloinkaan ollut ajatellut ottaa vaimoa, mennä naimisiin kohdatessaan teidät? No hyvä, haluan olla rehellinen. Venäjällä en milloinkaan seurustellut teidän luokkaanne kuuluvien ihmisten kanssa. Tultuani rikkaaksi olisivat he kyllä ottaneet minut vastaan, mutta minä en halunnut. Pysyn mieluummin omalla paikallani. Mutta, näettehän, enää ei paikkani ollut niiden joukossa, joista olin lähtöisin, mutta ei myöskään teikäläisten, ei kummassakaan. Kun Maksim tutustutti minut Teihin, sanoin itselleni: "Enää ei ole olemassa Venäjää eikä seurapiirejä, saadaanhan nähdä." Ja kun minä saan päähäni ajatuksen, vaikka hienon kuin ohuin lanka, muodostuu se kuin köydeksi, jota ei enää ole helppo lyödä poikki. No, huomasin kyllä, että kohtelitte minua kuin talonpoikaa, joka minä olenkin. Mutta huomasin myöskin, että juuri tätä talonpoikaa te tarvitsette välttämättömimmin sitten kun teidän ylpeytenne on hävinnyt. Te olitte hyvin ylpeä, Helena Borissovna, sallikaa minun se sanoa, mutta se ei ollut mitään väärää lajia ylpeyttä, vaan samanlaista, mitä on aivan nuorella varsalla. Ja minä tiesin myös, että elämä pian panee sille suitset. Mutta sitä en voinut aavistaa, että nuo ohjakset olisivat niin lujat ja että ne tekisivät teille niin kipeätä, että te myöhemmin sitä häpeäisitte. Älkää vastatko minulle.

Hyvä. Sen minä näin tullessani silloin Stefanin kanssa Samovar'iin. Joka ainoa päivä kärsin puolestanne hyvin paljon, sillä Stefan Matvejevitsh on sielujensyöjä. Hän ottaa, mitä hän tarvitsee ja lähtee jälleen pois. On seisottava lujasti jaloillaan, jos mielii vaaratta rakastaa häntä. Mutta mitä muuta minä saatoin tehdä, kuin matkustaa? Ensin minun täytyi olla rikas. Jos olisin köyhä, olisi se samaa kuin kitarra ilman kieliä. Ja sitten mietin, että jos jäisin olemaan elämäntapojenne todistajana, te aivan varmasti halveksisitte minua. Siinä minä erehdyin. Minun olisi pitänyt jäädä ja näyttää teille, etten ole sen suurempi pyhimys kuin kukaan muukaan, ja silloin ette olisi hävennyt edessäni, vaan väsyttyänne kuolemaan asti antanut minulle merkin tulla. Sensijaan nyt on näyttänyt siltä kuin olisin antanut vartioida teitä, että olisin hyvän jumalan tavoin istunut pilven reunalla hoitelemassa lankojani. En tahtonut loukata ylpeyttänne, mutta päinvastoin poljinkin sen jalkojeni alle kuin talonpoika ainakin. Mutta en milloinkaan, Helena Borissovna, ole aikonut mitään pahaa teille. Siinä kaikki.

Koko pitkän puheensa aikana ei Irtitsh ollut muuttanut asentoaan; hänen kätensä nojasivat polviin eikä tuolin selkämykseen nojaava vartalo ollut liikahtanutkaan. Hän oli puhunut yksitoikkoisella, hiukan laulavalla äänellä, joka tuuditti uneen kuin pitkät, korkeat mainingit.

Helena ei ollut ajatellutkaan keskeyttää häntä, ja kun mies lopetti, kaipasi hän hänen äänensä sointia. Se tyynnytti kaiken hänen levottomuutensa, niinkuin sen kautta olisi haastellut puiden ja syvin vesien viisaus.

Hiljaisuus vallitsi. Natalia Borissovna, joka seisoi taaempana ikkunan luona, olisi halunnut piiloutua uutimien taakse, ettei hänen läsnäolonsa estäisi mitään, minkä täytyi tapahtua.

— Olette tehnyt oikein tullessanne, Anton Ivanitsh, virkkoi Helena vihdoin. — Olen teille hyvin paljosta kiitollisuuden velassa, ja olen iloinen voidessani sen nyt tuntea.

Hän vaikeni, mutta toinen istui yhä ikäänkuin odottaen lisää. Kun Irtitsh oli varma siitä, ettei toinen enää lisäisi mitään, käänsi hän katseensa syrjään ja sanoi välinpitämättömällä äänellä, ikäänkuin puhuen asiasta, joka ei koskenut häntä:

— Ja nyt, kun tiedätte kaiken, oletteko nyt muuttanut mieltänne?

Suunnaton väsymys valtasi äkkiä Helenan. Hänellä oli vain yksi ainoa toivo: että tuo mies mitä pikimmin poistuisi, mies, jonka läsnäolo rauhoitti kuin uni, mutta joka samalla vaati häneltä päätöstä, joka koski koko hänen elämäänsä.

Mutta mies jatkoi itsepäisesti ja näköjään tyynenä:

— Teen, niinkuin te haluatte, Helena Borissovna. Me voimme jäädä Parisiin, sillä minä voin ostaa täällä tontteja ja rakennuttaa taloja. Tunnen sen työn. Tai me voimme palata jälleen pohjoiseen. Minulla on jo suunnitelma: suuri maatila. Osaan viljellä maata ja hoitaa karjaa. Ja lähelleni haluaisin ne pojat, jotka ovat olleet apunani pohjoisessa. Siitä tulisi suorastaan pieni venäläinen kylä.

— Ei, ei, en tahdo mitään! huudahti Helena. En halua enää nähdä ihmisiä enkä elää heidän kanssaan. Minä en voi, minä en voi katsoa vielä heitä silmiin.

Irtitsh nöykkäsi. Hetkisen näytti hän yhtä lamaantuneelta kuin
Helenakin.

— Te olette päässyt riivaajastanne, hän sanoi, — mutta olette saanut sen tilalle toisen, paljon pahemman. Sitä vastaan ei kukaan voi mitään. Ja mitä aiotte nyt tehdä?

— Mitä se merkitsee? Palvelijoista on puute, voin kai saada jostain paikan.

— Niin, niin, minä käsitän. Haluatte hautautua niin syvälle kuin mahdollista. Siinä tapauksessa toivotan teille paljon onnea, Helena Borissovna. En sano teille, että olisitte murtanut minut, sillä en ole sellaista ainesta, mutta sittenkin…

Hän ojensi kätensä. Tämä liike muistutti hänelle terveisistä, jotka hän oli saanut tuodakseen.

— Olin unohtaa, hän sanoi, — Maksim, joka tietää, ettette halua nähdä häntä, pyysi minua tuomaan terveiset.

— Shuvalov lähtee siis? kysyi Helena koneellisesti.

— Kyllä, kauas, Afrikkaan, päiväntasaajalle. Hallitus on tarjonnut venäläisille lääkäreille paikkoja siellä. Viiden vuoden oleskelu. Hänellä ei ollut valinnan varaa.

— Miten onnellinen hän onkaan!

Irtitshiä poltti tämä unohdusta janoavasta sielusta lähtenyt huuto.

— Kuvitella, mutisi hän vihaisena itselleen, — etten tullut ajatelleeksi sitä.

Sitten astui hän lähemmäksi Helenaa ja sanoi voimakkaalla äänellä, kuin haluten hypnotisoida tytön:

Se tekisi kaiken hyväksi, Helena Borissovna. Sekä teille että minulle. Minä lopetan liikeasiani täällä, hankin itselleni työtä, samantekevää mitä, älkää murehtiko siitä. Työ kasvaa itsestään minun käsissäni. Eikä ainoitakaan valkeita kasvoja satojen virstojen alalla ympärillämme. Elätte siellä kuin autiolla saarella.

— Mutta sanokaa, sopersi Helena, — tahtoisitteko todella lähteä sinne… ilman mitään pakkoa…

— Niinkauan kuin ei se voi tapahtua Venäjän maaperällä, on aivan samantekevää, minne kotini pystytän. No, Helena Borissovna?

Tyttö oli sulkenut silmänsä. Hän näki suuria ja kuumia ja harmaita tasankoja, ihmisiä, jotka olivat yksinkertaisia ja barbaarisia kuin lapset, auringon, joka tuhoaa kaiken, ruohon, maan, muistot. Ja Irtitshin, tyynenä, voimakkaana ja rauhoittavana, hänen vuoksensa…

Helena ajatteli Feodoria, joka samalla tavalla oli alkanut uuden elämän, sitten ajatteli hän Pigal'ia, uusia häntä odottavia taisteluja, ja jälleen kuumaa, yksinäistä erämaata. Häntä huimasi…

Hän avasi silmänsä, kohtasi Natalia Borissovnan rukoilevan katseen ja kysyi äänellä, joka tuntui hänestä vieraalta, ikäänkuin joku toinen olisi puhunut:

— Tulisitko meidän mukanamme, Natasha?

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUHTINASÖITÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ENSIMMÄINEN OSA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- TOINEN OSA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE