Myrtti ja alppiruusu
Date: 2026-05-27T00:00:00+00:00
Keywords: Italy -- Description and travel; Switzerland -- Description and travel

The Project Gutenberg eBook of Myrtti ja alppiruusu

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Myrtti ja alppiruusu

Author: Joel Lehtonen

Release date: May 27, 2026 [eBook #78769]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1911

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78769

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MYRTTI JA ALPPIRUUSU ***

language: Finnish

MYRTTI JA ALPPIRUUSU

Kirj.

Joel Lehtonen

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1911.

SISÄLLYS:

Myrtti ja alppiruusu. Matkakuvia

Italian portilla
Idyllistä elämää
Muinaisella Forumilla
Orjantappura ja kruunu
Shelleyn haudalla
Kevät
Flora-tarina
Sisilia
Adrianmerellä
Alppijärvi
Paimen
Romantiikan lipun alla
Fata
Ahasverus alpeilla
Illalla Firenzessä
Venetsia
Jouluyö Maffian ahdistamana

ITALIAN PORTILLA.

Italian portilla, jonka kahden puolen on taivasta tapailevat alppimuurit, ihanasta vuorisolasta tultua, siellä on pieni kylä syvässä laaksossa, jota vuoret ympäröivät. Ne vuoret rajoittavat kapean kaistaleen sinistä taivasta laakson katoksi, niin että laakson pohjassa, kilometriä syvällä, kulkee kuin levitetyn, sinisen lipun alla. Ja noiden vuorten huiput kimaltavat ylhäällä talvipäivän kuurassa, ne säkenöivät kuin jääkiteet, ne säihkyvät auringonpaisteessa. Valkea kylä taas, se on pieni, talot kivestä, raitit viinitarhain muurien sulkemat; siellä on viisi kirkkoa, — ja vihreä, vaahdossa pursuva vuoripuro hyökkää sen läpi. Ja oli siellä jo tammikuussa myöskin lämpöinen auringonpaiste kuin huhtikuussa meillä; se oli sillä puolella kylää, eteläkupeilla, jonne vuorten synkät varjot eivät siivillään ulottuneet. Vieno, merkillinen rauha henki hiljaisessa laaksossa, ja pienten kirkkojen kellot silloin tällöin lempeästi helähtelivät.

Siellä, Italian portilla, tervehti minua ensikerran Italia ja sen kaikkinainen kauneus, ihmeellisessä hahmossa. Siellä — ajelinko siellä pitkin valkeaa kylänkujaa kirjavasti koristetun aasivaljaikon rattailla, remuavassa rahvaan seurassa? Niinköhän ajelin — pitkin vanhain kiviaitain kuvetta ja solaa, jonka kahden puolen talviset, lakastuneet viininvesat nuokkuivat ja kahahtelivat tarhoissaan korkeain muurien takana? Enkö mitä, vaikka niin kertomustani koristella aioin. Junassa ajoin vain, kohti vihreää maata, vaunussa, jossa tupakan sauhu ja pöly sakeana pöllysi, väki nauroi ja liikkui, miehet samettihousuissa, naiset korvahelyineen; läpi valkean kylän, kohti kirkasta Italiaa. Ja siellä samassa vaunussa tuntui, kuin kaivattu maa ja sen kauneus olisi henkilöityneenä tullut vastaan. Sillä pian näin, että matkaajat olivat kokoontuneet vaunun keskimaille, erään henkilön ympärille, joka heitä puheillaan, naurullaan viehätti. Ja kun katsoin enemmän, oli siinä keskimmäisenä italialainen maalaisnainen, kauneuden ilmestys, — ja juuri Italian portilla. Näyttipä kuin koko maan kauneus olisi siinä minua tervehtinyt — ja enemmän: aavistelevasti luvannut kirkastumista sielulleni, jota sinne toivioretkelle vein — ikäänkuin ihmeitätekeväin kuvain eteen ihaniin temppeleihin.

Silmää hiveli tuo sopusuhtainen luojanluoma, keskellä ihastelevaa, iloista, laulavaa väen parvea. Kuinka hän puhua helisytti! Hän oli, kuten sanottu, maalaisnainen, pieni ja kohtalaisen ruskettunut. Hipiä oli kuin kulta, hieman oranssinhohtoinen, kypsä ja terve; otsa korkea ja nenä siro. Tukka pehmoinen ja pikimusta, somissa aalloissa. Minä katsoin häneen kuin ilmestykseen, — Italian portilla, vuorisolasta tullessamme.

Hän oli suulas. Kuinka hän puheli, pajatti, pakisi mielellänsä! Ja kun hän avasi ohuet, puhtaat huulensa lauselmaan, silloin pääsi hänen valkeain, kirkkaiden hammastensa takaa helmirihma sanoja, sellainen pitkä, sointuva, helisevä. Ehkä sitä voisi verrata pääskyn viserrykseen. Se oli italiaa, se! Pääskysen pakinaa, niin; mutta lentävämpi pääskyn pakinaakin. Ihastuneelta näytti seura; aina kun hän heläytti soinnutuksen ihanan kielensä kitaralla, niin joukko remahti nauruun, iloiseen, hampaat välkkyen. Minä en, kieleen outona, hänen kiireisestä liverryksestään montakaan sanaa ymmärtänyt; vaikkapa olisi itsestäni, barbaarista, hilpeitä sukkeluuksia lennättänyt. Minä vain katselin luojanluomaa; ja aina sukkelan, pitkän sanasarjan jälkeen hänen silmänsä loistivat ilveillen ja riemukkaasti.

Hänellä oli sylissä lapsi. Ja aina kun hänen italialaisen kielensä kultakulkuset hetkeksi lakkasivat soimasta, hän kumartui lapsensa puoleen. Hän sulki silloin kuperat luomensa, hän painui suutelemaan lastaan; hän sille, nauravalle, jokelteli suutatusten, hän viserteli, liverteli, hän sitä hypitteli, hyvitteli, sille viserteli. Hän sitä silitteli, lauloi laulusen kirkkaalla äänellä. Ja kun hän suutatusten sille jokelsi, silloin hän ummisti luomensa melkein kokonaan: nuo korkeat luomet olivat minusta kauniit kuin lumpeen puhtaat terälehdet, kaartuilevat ja vaaleat. Mutta kun hän taas kohotti päätänsä, loistivat silmät, ja hän päästi suustaan satakielen tavalla kultaisen sävelsoinnutuksen.

Se oli vasta luonnollista, siroa, voimakasta äidin ilon suloisuutta! Minä katsoin häneen kuin ilmestykseen. Ja ihmeellistä: hän oli väsyneestä, murheisesta sielustani kuin mikä hyvä ennustus, kirkastavan kauneuden tervehdys, — Italian portilla, vuorisolasta vihantaan maahan tullessamme. Niin, kuin taivaan lempeä viittaus, lupaus toivioretkeläiselle luvattuun maahan päästessä. Mieleni keveni, nääntynyt sydän riemahti epämääräisestä, selittämättömästä toivosta. Ikäänkuin taivas olisi tuon kauneutensa kuvalla minulle paljon luvannut. Ikäänkuin nuoruuteeni palaisin, tuntui kuin olisi itse etelän Madonna tullut vastaan, lapsi sylissä.

Mutta pehmoinen pitsisaali naisen hartioilla oli melkoisen likainen. Valkea se oli aikoinaan ollut, nyt hämärävärinen, — ja samoin oli hänen ketterän, potkahtelevan poikasensakin mekko. Niinpä tuli mieleeni, kun itsekseni kiitin kaunista sallimaa tästä kauniista kuvasta, ajatus:

Ave Maria, ave Marietta, joka vastaani osuit! Mutta kuules: miksi alennut kulkemaan hämärävärinen huivi hartioillasi? Ken saituri ei ole hennonut toimittaa sinulle punaista hametta, brokadilla kirjattua, sinistä silkkikauhtanaa, hartioillesi karitsanvalkeaa vaippaa, puhtaimmalla Hispanian hopealla tähditettyä? Ja pojallesi, hiilisilmälle, liljankukkaa käteen. Sellaiset näet ansaitsisit hyvin, sinä kauneuden armoitettu, joka vastaani tulit. Sinä kauniin maan kauneuden ilmestys, toivo, taikauskoiselle lupaus jostakin oudosta, tietämättäsi.

Niin hän loisti, liverteli vaunussa, matkaajain ympäröimänä. Mutta pian, jollakin pienellä pysäkillä, hän lähti junasta; heläytti vielä hyvästinsä. Ja sinne näin hänen, junan asemalla seisoessa, häipyvän, ruskeaihoisen luojanluoman, korkean vuoren rinteelle, alppisolassa. Hän asteli keveästi ylös mutkaista, jyrkän jyrkkää polkua, käännähti, katsoi taakse ja eteni taas kiertotietä, jonka päässä ylhäällä helotti valkea talo päivänpaisteessa — ja talon kulmalla jo ensimmäinen sypressi.

Mutta kauan hänen visertelevä äänensä lauloi korvissani. Se kiehtoi Veronan amfiteatterissa, vihreän Adigen silloilla, aavan Lombardian surullisilla tasangoilla, illalla, himmeässä junavaunussa, soperrellessani italiaa sotamiesten kanssa, — Lombardiassa, jossa tehtaanpiiputkin kietoo ikivihreä muratti; — se soi Apenninien rinteillä ja aamuisessa Firenzessä, vilisevissä katusokkeloissa. Ja vielä matkani maalissa, ikuisten muistojen kaupungissa, näin edessäni hänen pienet, ruskeat kasvonsa. Niin, pari viikkoa häntä ikäänkuin etsi: kaiken kauneutta, levollista kauneutta, jonka yhtenä ilmestyksenä hän salaperäisellä tavalla oli.

Hän oli kohtalaisen ruskea ja heleä; otsansa korkea ja nenä hieno, silmissä heittelehtivä loiste. Oliko se kuva Italiasta, toive, käsittämätön kauneuden harha? — Syvässä laaksossa, ihanasta vuorisolasta tultua, pienessä, valkeassa kylässä, jonka läpi vihreä, vaahdossa pursuva vuoripuro hyökkää, jossa pienten kirkkojen kellot silloin tällöin lempeästi helähtelivät, — kahden puolen taivasta tapailevat alppimuurit, Italian portilla.

Ala, tammik. 1908.

IDYLLISTÄ ELÄMÄÄ.

Asuin eräällä vanhan Rooman seitsemästä kukkulasta, Mons Esquilinuksella, jonka rinteillä muinoin olivat Neron Domus aurea, myöhemmin Tituksen termit. Nyt sen laella pieni Piazza S. Pietro in Vincoli, jonka kupeilla pari kirkkoa. Lähellä oli vanhan, ruohottuneen syrjäkujan päässä Colosseum, Forum Romanum, Capitolium, temppelit, Palatinuksen puistokukkula. Torille johtivat alhaalta vanhat, korkeat kiviportaat, ensin leveät, ylöspäin kapenevat, — kunnes sata-askelmaisina katosivat torin varrella vanhan linnan alle, komeaan, kaariteltuun holvikäytävään, — ja siitä jälleen ylemmäksi pienelle, kirkkaalle torilleni. Tuo jylhä, ruskea, vanha talo tai linna oli aikoinaan ollut Borgiain. — Minun oloni siellä oli pelkkä idylli, vanhoilla renessanssi-parvekkeilla, edessäni suihkulähde ja rehevä puutarha tai auringonpaisteinen tori, jonne päin ikkunani oli.

Se oli tosiaan kirkas ja joskus tarpeeksi vilkas tori. Sen yhtä kylkeä, kun ikkunasta vasemmalle katsoi, reunusti S. Pietro in Vincolin kirkko, jossa istui Michelangelon synkkä Mosè, — kirkko, päätypuolella pilarikäytävä leveine portaineen; — edessäni jokin vanha luostari, muutettu saastaisesta munkkiasunnosta työn ja toimen pajaksi, insinöörikouluksi. Samoin luostarin entinen puutarha ja jonkin vanhan palazzon sakarakatto. Oikealla, torin nurkassa, kaksi palmua.

Huone pieni, matala, käynti eteisestä, joka oli kuin mikä atrium. Huoneessa moninkertaiset ikkunaluukut, vihreät. Ikkunan edessä pöytä, marmorilevyinen samoinkuin piironki, jolla tiksutti lasikupunsa alla pöytäkello, taulun päällä kuparinen pyhä Yrjänä. Oli piirongilla muutakin: oli toisessa lasikuvussa vahasta leivottu verinen Kristus, muistuttaen sammakkoa lasipurkissa. Ja sitäpaitsi oli valkeassa laessa leijuvia kreikkalaisia jumalattaria, mustalla tai punaisella pohjalla, rococo-viuhkoja ja vihreitä rypäleitä, ja keskellä lakea ruusuilla seppelöity sydän. Vielä sänky, jossa karmiinin värinen peitto, — pöydän vieressä nojatuoli. Olipa pöydällä myös jokin savilampun tapainen lampetti, — meidän mökeissä sitä katkuavaa valonantajaa sanottaisiin tihruksi tai kitupiikiksi.

Sellainen se oli. Ihanaa oli siellä herätä aamuisin hämärässä, ajatellen kuinka päivänsä mukavimmin kuluttaisi. Ei ihanaa sateisin talvipäivin, jolloin tuuli ja tohisi. Mutta yhä tiheämmin alkoi kauniita päiviä tulla, kun katosi lyhyt talvi. — Kirkkaana aamuna auringon kultasäteet alkoivat varhain luukkujen raoista kiilua, päivä oli jo päässyt yli vastapäisen sakarakaton. Ja maalaisten rattaat jo torilla rämisivät. Viinin ja vihannesten kauppiaiden. Heidän telttakärryissään kymmenet kulkuset jo pauhasivat. Oli jo herrain ja narrien nousuaika. Ylös siis, — ennenkuin Benedetta-rouva ehtii tulla ovelle ja koputtaa ja huutaa: Sor dormiglioso, — ylös, unikeko. No, mutta ylös nyt!

Auki ikkunaluukut! Mikä kylmä, raikas aamutuuli lehahti ikkunasta sisään, siivitetty torin lentelijä! Ja talot vastapäätä: ne paistoivat ikkunaani kuin kulta, kellertävinä ja iloisina. Pitkät palmut torin kulmalla huiskuttivat lehviään. Silloin koputtikin jo Benedetta-emäntä oveen ja huusi "buon mattinonsa". Ja oven avattuani kantoi sisään pöydälleni valtavan, sinisen- ja kullankirjavan kupin, höyryävän aamukahvin, ja valkeaa vehnästä ja hedelmiä. Kantoi, kyseli kuulumiset, jutteli yhtä ja toista, nauroi ja katosi. Tosiaan hupi istua ikkunassa kahvinsa ääressä siinä ja katsella elämää, joka torillani heräsi. Ensin vihanneskauppiaita! Huutaa öllöttäen, vasut päälaella. Rattailla kaaliksia, hedelmiä, heleitä oransseja, mehuisia viikunoita.

Sitten kokoontui torille pikku poikia, toinen toisensa jälkeen, kuin linnut pesistään, kiharapäisiä ja mustia kuin pakanat. Pelaamaan pilppaansa, kirkuen ja temmeltäen.

Ja siinä katsellessa, kuunnellessa, ehkä jotakin ohella lukiessa, tuli taivas yhä uhkeamman siniseksi, tummanpuhuvaksi, samalla kuultaen kuin silkki.

Nyt ulottui päivänpaiste jo S. Pietron portaille. Ja samall'aikaa ilmestyi portaille lazzaroneja, kerjäläisiä, — ei yhtä hauskoja tutustuen kuin kaukaa katsoen. Kirjavassa ryhmässä lammasnahkatakkeineen, sinisissä samettihousuissa, rieputöppöset jalassa.

Siihen ne nyt kellahtivat kirkon lämpöisille portaille ja alkoivat autuaassa levossa tirkistellä takkuisten kiharainsa varjosta siniselle taivaalle, hopeisiin pilviin, — ja siihen nukahtivat, tai uneksivat kai valveilla englantilaisista lordeista, herkkäuskoisista ulkomaan rouvista, joiden piti tulla heille veroa tuomaan. Niin, kaikenlaistahan väkeä siinä liikkui, aamuhetkeksi kyllin, — kunnes tuli halu lähteä alas kaupungille.

Jos aikaisemmin lähti, hohteli talviaamuina katuvarsilla sillä puolella, minne aurinko ei ylettynyt, hieno, valkea kuura tai kylmä kaste. Mutta heti päivän koskettaessa se katosi, — ja taivas kujien kattona tuli yhä uhkeammaksi. Pienillä kauppatoreilla, siellä oli kulkusten kulinaa, maalaisten kellojen helinää, piiskain viuhkinaa, väen huutoja, kirkunaa, pyöräin pauhaavaa kolinata. Mitkä ru'ot etelän luonnon aarteita! Vihanneksia, hedelmiä! Oransseja kuormittain kuin meillä perunoita. Siinä oli väriä, kirjavuutta. Ja ääntä. Rihkamakauppiaat huusivat kimeästi kuin säkkipillit. Naurua, riitaa, laulua. Saipa puoliväkisin ostaa orvokkikimpun, joita tytöt myivät isosta vasusta päälaeltaan, viekkaasti tarjoten, veikeillen korvarenkaillaan, jotka olivat kullatut, suuret kuin suitsirenkaat.

Mutta keskellä vilinää, keskellä somaa toria leikki vanha suihkukaivo, koristeenaan marmorinen, sammaltunut meren poika, joka puhalteli vettä suuresta näkinkuoresta, kasvot taapäin kallistettuina. Hopeaa suihkulähteen maljakkoon, mistä se tippui alas altaaseen.

Ja siinä nousi päivä keskitaivaan tummaan korkeuteen, jolloin sopi palata asumukseensa päivälliselle.

Siellä odotti jo Benedetta-rouvan melonikeitto — harvoja ihanteitani; — mehuisa kaurispaisti — sille ei juotettu vasikka, ei lammas vedä vertaa. Siellä odotti pienen ruokasalin pöydällä "punantumma ja suloinen viini", Homeroksen sanaan, ohutkaulaisessa pullossa. Ja ison maljan kukkurana hedelmät: oranssit, imelät, isokiviset nespolat. Ja pieni pöytäseura ja — uutiset, pakinat, pilajutut. Siellä oli vakavuus pahaa, loukkaus muille.

Ruokailukammion ikkuna täynnä resedoja. Sen takana vanha puutarha pengermällä, puutarha ruusuineen, sitruunapuineen. Keskellä Borgiain linnan yli kohoava poppeli, joka tammikuussa alkoi silmikoida, puhkesi huhtikuussa lehteen. Ja puutarhan takaa sinertivät kaupungin sammaltuneet tiilikatot, Quirinale-kukkulan mäkiset kaupunginkorttelit. Ruokailuhuoneessa seinillä teräspiirroksia, Michelangeloa ja Rafaelia. Joukossa myös tusinataulu: tummatukkaisen upseerin muotokuva, kullatuissa puitteissa.

Ja päivällisen jälkeen kävelylle. Nyt Tiberin toiselle puolelle Monte Gianicololle, josta näki koko Rooman ja toisella puolella Campagnan. Janiculus, — loitolla kaupungista, Rooman laiteilla. Sen rinteiden huvilinnat hohtivat auringonpaisteessa kellervinä kuin kulta. Janiculus — ja sen tummat puistot! Keskipäivällä, kevätpuolen tullessa, oli ilma uhkean kuulakas, taivas rauhallinen, silkkihohteinen. Vankat pinjat suhisivat, palmun lehti vipatti lämpöisessä tuulessa. Korkealla mäellä terasseilla: toiselta puolelta paistoi aurinkoinen Rooma harmahtavana, sinertävänä kuin savi, välillä kupluileva virta, savinen Tiber. Kaupungin hurisevaa kimalaisääntä keskeyttivät silloin tällöin vain kirkkojen kellot, helähdellen uneksivasti, rauhallisesti. Nyt läheltä, nyt kaukaa, yksi sieltä, toinen täältä, toisilleen vastaillen.

Niin hohteli Rooma, ääret haihtuen kauas auringon autereeseen, vuoristoon, aina Tivolin ja Frascatin vuorille, jotka hymyilivät sinipunaisina, ruusunkarvaisina.

Mutta kun pään käänsi, oli toisella puolella Campagna Romana: roomalainen maaseutu. Vanhain muurien juurella, ikuisessa rauhassaan, autuailla silkkiniityillään pinjain tummat varjot. Ja huviloita, puistoja, valkeat marmoripatsaat pinjain alla. Kaukana vesijohtokaarien rivit. Hiljaista. Vain jokin torvenhelähdys Campagnalta etäältä, kanan kaakotus maatalosta, auringonpaisteiselta tanhualta.

Kelpasipa siellä olla, katsella. Mikään ei siellä häirinnyt. Keskipäivällä ei ollut kuljeksijoita liikaa; jokin nunnajoukkue, luomet puoliummessa. Joku ylimysnainen kiiltävissä vaunuissa, voikkoparin vetämänä: lojuen vaunujen samettipatjoilla oikoisenaan, kalpean kuultavat kasvot hymyillen, hatussa kirjavat höyhenet, — aamuajelullaan kai vasta.

Jonoissa silloin tällöin myös jesuiittakoululaisia, — ei mikään kirkastava näky. Joku englantilainen turistitar, harppaava, palvatunruskea ja tomuinen missi.

Niin meni päivä; ikäpuolella viinikellarissa vanhan torin vieressä, edessä temppelipilarit ja portit, pakisten isännän kanssa italialaisen viininviljelyksen vaikutuksesta Suomen runouteen. Sitten kotiin, jossa illallinen odotti.

Ja nyt, kelpo muori Benedetta! Monta kymmentä vuotta hän oli asunut Roomassa, pitänyt pientä täyshoitolaa, jossa talvisin oleksi ulkomaalaislakin. Oli asunut aina samassa talossa, muuttelematta. Siellä hän istui pienessä keittiössään italialaisella ruokotuolilla, ruskeat kädet helmassa, selkä kyyryssä, tervehti, oli valmis juttuun. Minkä näköinen oli? Pieni, leikkotukka ruskea, jakaus viisti vinossa. Körtti repaleinen, sandaalit jalassa. Korvissa hopearenkaat. Mutta suuret ja ruskeat silmät loistivat pelkkää hyvyyttä. Herttaisuudessa hän oli totinen pyhimys.

Monen kaltaista oli ollut ulkomaalaisissa, joita hänen luonaan oli asunut. Oli ollut musta syyrialainen. Oli ollut arabo, arabialainen, "joka oppi italiankieltä kuin lennossa". Oli ruotsalainen ja kaksi saksalaista. Hauskin oli englantilainen nuorimies, josta kertoessaan Benedetta-rouva nauroi vedet silmissä. Mies oli näet vuokrannut häneltä huoneen, mutta ei siinä juuri koskaan asunut. Vuokran maksoi säntillisesti, mutta kamarissaan tuskin kävi. Missä lienee oleskellut kaiket yönsä. Päivällä joskus pistäysi hoitolassa, mutta ei kamarissaan: tuli rouvan pieneen keittiöön, tunkeusi pienelle loggialle pyykkien ja kukkaruukkujen joukkoon. Istua mökötti siinä sanatonna, piippuaan poltellen. Katseli puutarhaan. Ja lähti aikoinaan pois. Ne ovat merkillisiä ne "inglesit".

Toinen veitikka oli ranskalainen, joka tuhlasi rahansa ratsastushuviin: joka päivä Tivoliin. Joutui pulaan, panttasi kaikki, kiidätti hännystakkinsa "armon vuorelle", tai vippaili Benedetta-rouvalta.

Hellimmin Benedetta kuitenkin kertoi eräästä hoidokkaastaan. Hän oli kroaattilainen taidemaalari. Oli ollut synkkä ja rikkiraadeltu, oli viettänyt "kunniatonta" elämääkin täällä, — ei ollut voinut suorittaa maksua kuin ensimmäiseltä kuulta. Mutta mitäpä Benedetta-rouva siitä, mainitsi vain. Poloinen, hän oli tullut heikkopäiseksi. Kuitenkin hän oli ollut niin herttainen, ja hänen valituksensa sairasvuoteella oli, ettei hän saa nähdä isänmaataan, Albaniaa, Illyriaa. Sieltä oli Benedetta-rouva itsekin kotoisin. Niin hän kertoi ja silmiään pyyhki. Kunnes käänsi puheen johonkin iloisempaan aiheeseen ja nauroi.

Kaikille noille holhoteilleen Benedetta oli ollut kuin oma äiti. Hyvään pesään olivat ne muuttolinnut hänen luokseen tulleet. Ja lentäneet pois taas, useimmat iäksi. Kai hän heidät kaikki otti vastaan yhtä iloisesti nauraen kuin minut. Varmaan autteli heitä vaatteiden ostossa. Joka aamu kepsutteli sandaalit kapisten torille ostamaan muukalaisilleen ateriaa. Hänen luonaan kelpasi herkutella huokealla! Ja muukalaisille hoidokeilleen hän kai ennusteli ruokotuolilta kuten minulle, tuo Pythia, savutorvien sauhuista hyviä kävelyilmoja. Tai varoitti tulevasta tramontanasta, ja takatalven sateista, jolloin oli viisainta kotona ahkeroida.

Mutta jos vieras kehui Italiaa, hän kohautti hartioitaan ja nauroi:

"Albania on kauniimpi, se on vasta kaunis, se on oikea paratiisi." Ja hän kertoi vieraalle Adrianmeren itärannikosta, sen kuulaasta vedestä, koskista, jotka vuoristometsissä valkeina pauhaavat. "Eh, se se on paratiisi!"

Hän oli näet kotoisin Albaniasta. Tosin syntynyt Italiassa, muuttanut pienenä sinne.

Ja kerran hän kertoi: hän oli ollut naimisissa kahdeksantoista vuorokautta. Nuorena mennyt nuorelle kroaattilaiselle upseerille, jonka kuva oli tuossa ruokasalin seinällä. Mutta ei täyttä kolmea viikkoa, niin mies kuoli aivokuumeeseen. Niin kertoi vanha rouva, punehtui hieman ja kääntyi kiireesti pois, hymy kasvoilta kadonneena, pyyhkäisten levottomasti ohimoansa, kuin kyyneltä karkoittaen. Oli kai jo niin monesti tämän tarunsa kertonut, että vain tottumuksesta kääntyi pois ja pyyhkäisi kyyneltä, jota silmässä ei ollutkaan?

Albaniassa olivat vanhemmat kuolleet. Leski muutti Roomaan, jossa oli nyt lapsetonna kymmenet vuodet vieraita hoidellut. Niin hän kertoi — ja kääntyi pian taas nauraen puoleeni, jutellen sosialismista; ei sietänyt sitä. Missään kyläilyllä ei käynyt: istui joutoajat tuolillaan keittiössä, katseli puutarhaan, odotti hoidokkejaan myöhään yöhön ruokineen. Kirkossa pistäysi, pyhimyksiä pilkkasi: "että Padovan Francesco on pannut vuoret kävelemään, hahaha!" — Ei lukenut kirjoja, ei osannut edes kymmeniä käskyjä. Mutta Danten osasi! Muistanpa kuinka hän kerran, posket hehkuen ja miettivästi ruumistaan keinutellen, lasketteli ulkoa koko pitkän episodin. Francesca da Riminin! Tietysti.

Albanian kroaattilainen oli ollut hänen miesvainaansa. Siksikö hän niin hellästi, hellimmin puhui tuosta kroaattilaisesta maalarista, joka hänen luonaan asui?

Albania, Illyria! Sielläpäin oli Odysseuksen Ithaka, jonne lapsena,
Odysseiaa lukiessani, unelmissani matkasin!

Sellainen oli tuo koti. Niin vietin päiviä Benedetta-rouvan luona. Niin kai muutkin muuttolinnut, jotka olivat tulleet kuka mistäkin, mikä kuukaudeksi, mikä vuodeksi hänen räystäänsä alle. Ja kesän helteistä he lähtivät. Ja jättivät hänet ypö yksin, vanhuuteensa, suljettujen, vihreiden ikkunaluukkujen taa. Tai paratiisin uniin, jossa häntä on vastassa hänen kroaattinsa, solakkana, kultakaulus loistaen.

Tosi pyhimys: ansaitseva ympärilleen satain vahakynttiläin loisteen. —

Illoin tuli ikkunani alle kuljeksivia säkkipillin puhaltajia. Siihen ne piiriytyivät ja soluttivat kummallisia, pitkiä huilusäveliä, kuin pastoralea, laulua unien Arkadiasta. Heidän kilpailijansa oli vanha, valkopäinen kitaransoittaja, joka ei tohtinut koskaan esiintyä pillipiiparien paikalla ollessa. Mutta kun he poistuivat, niin hän tuli esiin. Selkä koukussa, kitara lonkan päällä keikkuen. Ja hän nosti kitaran käsivarrelleen, kurotti kaulansa pystyyn ja alkoi laulaa: — amore, amore! Kitara rämisi, hampaaton suu ammotti selällään taivasta kohti! Mutta rakkaudesta lauloi kuolemaan uskollinen trubaduuri. "Che bella cosa le giornate al sole!" Benedetta-rouva nauroi ikkunassa, liikutuksesta ja hauskuudesta, ja alkoi ensimmäisenä heitellä lantteja.

Illan hämy lankesi pienelle torille. Hattarat leimusivat ruusunpunaisina, palmujen lehvät lakkasivat huiskeesta.

Sadoista kelloista, läheltä, kaukaa, helähti Ave Maria. Rauhallinen, kirkas. Niin, läheltä kalahti myös S. Pietro in Vincolin kello. Ja pyhimyksen kuvan eteen, joka oli kirkon kulmassa, sytytettiin lyhtyyn tuli. Porrasholvissa, Borgiain talon alitse johtavassa, lepatti vihreä katulyhty. Ja tuttavatar Cremonankadulta tuli tapaamaan sen lyhdyn ja madonnankuvan alle.

Illalla leyhyi ulkoa lämmin tuuli. Kevät läheni. Resedat tuoksuivat puutarhassa, kuutamo hohti kuin sähkö.

Minne olivat joutuneet ne monet, jotka olivat levänneet samassa vuoteessa kuin minä nyt lepäsin? Onnellisina vai poloisina?

Keväämmällä lauloivat kaiken yötä torin toisella puolella puistopihassa satakielet. Niin että Benedetta-rouva iloitsi: kohta saadaan satakielenpaistia!

Rooma, helmik. 1908.

MUINAISELLA FORUMILLA.

Suruinen Rooman talvi-ilta. Kaiken päivää oli hämärä pimentänyt kukkulain kaupunkia. Sadekuurot olivat vähänväliä kohisseet. Pinjat Campagna Romanalla olivat kuultaneet sadetihkussa ja kaukaiset vuoristot sumussa, tummina, värittöminä.

Ja nyt illallakin, yhä vyöryi raskaita pilviä muinaisten kukkulain yli, ja raukeasti hehkui laskeva päivä hattarain repeämistä. Pilvet olivat milloin läpinäkymättömiä kuin jokin kaikkein pyhimmän esirippu, milloin ne repeilivät kuin samainen esirippu ja langettivat hetkeksi iltavalon entisyyden raunioille. Ja jälleen sulkeutuivat, jättäen kulkijan muinaismietteen suruisuuteen.

Seisoin siten illalla Capitoliumilla, kaiken päivää kuljeskeltuani; ollen niin pieni kuin mahdollista; nelikulmatorilla, S.P.Q.R:n linnan vierellä.

Siitä Capitoliumin korkeilta portailta näki koko muinaisen Forum Romanumin. Sen takaa kuumotti Colosseumin synkkä pyörö, naukuvain naakkain asuinsija, jotka lentelivät sen kaariaukoissa, kuin vainuten siellä muinoin viljalti vuodatettua verta. Synkät olivat oikealta kädeltä kuumottavat Palatinuksen keisaripalatsien holvit. Niiden päällä suhisivat raskaasti talviset pinjat, ja oviaukkojen edessä kiikkuivat murattiverhot, kuin mitkä esiriput, sekavat, jättiläismäiset vyyhdet. Soikea torilaakso oli täynnä tummia raunioita. Kiveys kylvetty marmorisiruin, katkennein pilarein, pilarikruunuin, korkokuvin, — riemuportti torin kummassakin päässä.

Ilta yhä pimeni. Kolkosti kalahtelivat keskiaikaisten kirkkojen kellot vasemmalta, ja suihkulähde Capitoliumin laella kohisi kolkosti kuin korvessa.

Capitoliumin laella Ara-Coelin kirkosta kuulsi himmeä valo kirjavista ikkunaruuduista, ja urut soivat. Ankara tuulenpuuska nousi, ja sade alkoi taas rapista. Se suomi armottomasti marmorikuvia, jotka Capitoliumin katoilla tummenivat öiseen pimeyteen. Mutta kirkon ovi oli auki ja tarjosi kulkijalle suojaa. Menin kirkkoon, ja siellä jatkuivat mielikuvaiset mietteet.

Siellä kirkon pilaristossa, kullatun alttarin lähistöllä, soivat urut, ja huopaniskaiset munkit kumartelivat. Papit messusivat, ja kansa toisteli kyyryllään yhtä ja samaa rukousta. Mutta sateen rapina ja tuulen kohu kuului ulkoa.

Aivan kuin alhaalta Forumilta. Muinaisten keisarillisten basilikain holveista. Soittoa pakanallisten temppelien pilareista, kuin sadun mainitsemasta Egyptin soivasta kuvasta.

Ja ikäänkuin ääniä, — laulua ulkoa, alhaalta Forumilta.

Muistelohan sieltä vain soi ja lauloi, muinaisuus, kaukaisiin aikoihin häipyvä, raunioiselta torilta. Mitä laulua? Tuulen kohinaa ja iltaisen sateen rapinaa.

Torilta.

Mistä sieltä? Lupercalin luolastako, tuolta Palatinusvuoren juurelta? Luolasta, jossa muinoin naarassusi imetti veljesparia, joista toisesta kasvoi valtias, nerous ja väkivalta. Ääniä oli kuulevinaan myrskyiseltä torilta ja näkevinään hahmoja.

Tuulta vain ja illan tummuutta.

Säveliä, joita ei, muistojen liian vilkkaina tulviessa, jaksanut selvästi erottaa. Tumma hahmo torilla. Jokin kaunis, epämääräinen tuulen sointu, entisestä, ihanasta, olleesta ja menneestä!

Olihan näkevinään Forumilla korkean naisen hahmon, kirkkaan ja kauniin, silmissä loiste, huulilla hymy. Ja samalla raskasmielisen heleydessään. Menneisyyden äänet; mutta nyt kirkossa ympäriltä raskas urkujen soitto ja alttarilta yksitoikkoinen messu. Oli näkevinään torilla kulkevan hahmon; luulen, että se oli kuin raaka, muinainen roomalaisnainen, korvissa killuvat, raskaat kultarenkaat. Ajatar. Saattoipa hän olla myös kuin kiilusilmäinen, leikittelevä susi, joka ulahteli lapsilleen. Tai kuin nykyaikainen etelän nainen, joka nukutteli lastaan italialaisen kehtolaulun kertosäkeillä: Ninna, ninna e nanna.

Tuuli käy keisarilinnan metsissä, naakat naukuvat pyöröteatterissa, sade valuu suoraan temppelin permannoille. Suihkulähde kohisee kolkosti kuin korvessa.

"Ninna, ninna e nanna!" Se nukutteli ihmisajatusten unelmia, kauniita ajatuksia. Ihmishaaveitten Julianus Apostatoja, joiden työn tuhoaa tosi, mutta joita Ajatar uusiin töihin kehoittaa. Ajatar, tosi-äiti. Ara-Coelin urut veisasivat kuin kuolinvirttä talvisena iltana.

"Ninna, ninna e nanna!" Se kuoleman laulu toi mieleen kuvan muinaisuuden Forumista, Capitoliumista. Valkeista pilarilinnoista, temppelien pylväiköistä ja jumalaisista ihmisistä.

Capitolium! Täällä, Forumin toisessa päässä, hohti ennen Capitolium. Millaiselta se ennen näytti, tuo, jonka seinä nyt on tumma, umpinainen, väritön. Se hohti valkeana torille, jyrkkä seinä keskikohdalta avoimena pilarikäytävänä, jokaisen kaaren alla marmoripatsas. Capitoliumin kukkula! Sen laella seisoi Rooman linna, kullanruskea akropolis, keskeltä kohosi temppeli, jossa asui uhkea, oikkuisa jumalatar. Jumalattaren jalkain juuressa pramea riikinkukko, kullalta paistava, sateenkaari-kirjava, kohottaen sinistä kaulaansa ja pyrstönsä viuhkaa päristellen. Jumalatar Juno. Tai oli hän se, jota myös monet orjuutetut ja pilkatut ovat sanoneet portoksi, joka lepäsi seitsenpäisen pedon päällä, kallis malja kädessä, seitsemällä kukkulalla.

Oli Capitoliumilla toinenkin temppeli. Valtava ja valkea, hohtaen kuin lumi, kohoten taivaan ylhäiseen siintoon, näkyen Via Appialle, — Sisiliaan ja Etruriaan vievälle. Antaen hohtaa marmoripilaristonsa ja kullattujen päätyjensä. Esipihoilta nousi päivin mustanpuhuva sauhu — lukemattomat joukko-uhrit, kiitokset voittojen jumalalle. Otsikkoa valaisivat öisin sadat soihdut. Siinä asui jumala, jonka otsa oli uhkaavan ulkoneva, mutta ylevä ja tyyni. Huulet punaiset ja täyteläät. Nimensä Jupiter. Valtikkansa väkevä, mutta silmissä keveä ilo. Ja elämäniloa uhkuva hovi oli näiden kahden jumalan ympärillä! Ne temppelit: kuin tornit linnoituksessa, joka oli entinen Capitolium.

Sen linnan saleissa ovat istuneet kuninkaat, korkeat ihmiset, kokouksiaan. Sen mäen laella ovat liikkuneet, puhuneet Brutukset, Gracchukset, Catot, Augustukset! Myös monta veri-vääryyttä siellä on päätetty. Saturnuksen temppeli on ollut täynnä verellä tahrattua kultaa. Ja kuitenkin sekin paikka, Capitoliumin varjo, hohtaa kaukaa valkeudelta.

Palatinus Forumin oikealla puolella. Sieltä, Lupercalluolasta, ovat juosseet elon lähteet ja kohtalon langat tuhansiin maihin, kymmeniin vuosisatoihin. Siellä mäellä hohtivat keisarien palatsit. Kultaiset kartanot, tuhansien pilarien piireinä. Siellä asuivat aikoinaan Caesar Augustukset. Sinne toivat kansain lähetit kaukaisista maanääristä pyyntöjään.

Nyt Palatinus ja keisarien linnat: ne ovat nyt asumattomia raunioita.
Rikkinäisten kaarien kitoja, kuin erämaan petojen luolia.
Jättiläishautoja.

Capitoliumin ja Palatinuksen laaksossa muinainen Forum, Sacra vian halkaisema. Nelikulmio, Forumin pääpaikka, alimmassa notkossa. Runoilijain ihanin mielikuva: sivustoilla pylväitä kuin metsää, värikirjavaa kiveä, temppeleitä, palatseja, curioita, puhujalavoja. Saturnuksen, Concordian temppelit. Castorin ja Polluxin. Vestan pyöreä pyhäkkö. Riemuportteja, joiden alitse kulki triumfaattorien jyrkkä tie, kaarillaan korskat kuusivaljakot. Tori kuin sileä marmorilattia pilaripiirin keskellä. Voitonpilarien päässä Victoria-jumalatarten kultasiivet.

Ja torin kulmassa, riemuportin juuressa kartioksi muovattu kivi, josta roomalainen sanoi: Tässä on maailman keskipiste.

Siellä kuhisi väkeä, suurine ja pienine kärsimyksineen, stadioneilla, teattereissa; kapinoineen, meteleineen? Aamulla Basilica Julian takana, josta nyt on vain permanto jäljellä, hirnuntaa ja kulkusten helinää, kun maalaiset toivat pääkaupunkiin tuotteitaan. Kaupustelua, tingintää, ostajan ja myyjän huolta, kuhinaa, kiirettä. Persialainen huuteli komeita, kirjavia mattojaan, kreikkalainen marmorikuvia. Mustapäiset Rooman matroonat kulkivat korvahelyt keikkuen aamurukoukseen temppeleihin, ennen aamuostoksia, orjalauma ympärillä. Kukkatyttöjä temppelien aamuviileillä portailla, vasut täynnä päärynäpuun valkeaa kukoistusta, sinipunaisia syreeninterttuja. Pöytien ympärillä väkijoukossa kyyhkysparvi pilvenä pyrähti. Ylhäisiä kannettiin huvipuistoihin, joiden sypressit auteren sinessä hohtivat. Ylimysnuorukaisia remutun yön jälkeen kylpysaleihin, kasvot kalvaina, poskilta väri liuennut, hyräillen Lucanuksen kuolonlaulua, sekavana, synkeänä aikana. Köyhä ryysyinen vetelehtijä Curian portailla päivänpaisteessa, odottaen kaupungin lahjaleipää. Tai pilarisella Forum Romanumilla kääntyivät vain varjot lämpöisinä, tummansinisinä, kunnes Capitoliumin kattokuvien takaa helottaa jo kullansekainen rusko, ja tuoksut leviävät oranssitarhoista. Harpunsoittajat virittävät horatiolaisen laulun, nauttivan, viisaan oodin. Forum Romanum: kaipuu — johonkin olemattomaan, kuvaamattomaan.

Nyt Capitolium on Campidoglio. Ruskea, synkkä, muuttunut. Tarpeian kallio ei enää mitään merkitse. Tasoittunut, rakennuksilla täytetty. Nokiset hiilenmyyjät nukkuvat nyt sen juurella, entisten teattereiden holveissa, tomuisen, mustan tavaransa keskellä.

Palatinuksella kohisevat keisarilinnain paikalla pinjapuut. Tiberiuksen linnan raunio-uumenet ovat avoinna kuin teuraan rinta. Hävitetty Babylon. Turhaan koettavat murattiesiriput verhota salien tyhjyyttä.

Keisarien kohoavilla teillä, joilla muinen välkkyivät patriisien kultaiset vaununpyörät, siellä kerjäävät nyt köyhät äidit likaisille, kitiseville lapsilleen almua. Marmoriportailla, Marsin ja Venuksen patsaiden keskellä, siellä kulki Livia keisarillisessa kantotuolissaan. Siellä rehoittavat nyt muratti, villiviini ja orjantappurat. Apollon temppelin paikalla, nuolten singottajan, vihannoi munkkiluostarin kaalimaa. Ninna, ninna e nanna!

Ja Forum kukkulain välissä! Kaatuneitten pilarien sorroksessa: sieltä ei ihmisääntä.

Hylätyissä viinikellareissa juoksevat sisiliskot viinimaljakoista, joista ilo virtaeli.

Vestan temppelin ikuisen tulen ahjoa ovat sateet kostutelleet toista tuhatta vuotta.

Basilica Julian permantoon on katuväki ennen piirtänyt lautapelin, laiskain päiväinsä huviksi. Se turha pelikuvio on vielä. Mutta milloin on torilla viimeksi kohtaloiden arpaa heitetty?

Katottomissa temppeleissä papittarena muratti, joka hakee suojaa lohjenneen pilarin kupeelta. Unikot kukkivat Castorin ja Polluxin pyhäkön pohjakummulla. Ne kukkivat, lakastuvat ja virkoavat taas keväällä. Vestan neitsytkammiot autioina. Narsissit ja okaiset ruusut heiluvat niiden seinäin laella. Lakastuvat kuuraiseksi talveksi, ja virkoavat taas. Ninna, ninna e nanna!

Kauan, kauan on siitä, kun ikuisen kaupungin susi, arkaistinen ja jäykästi irvistelevä, vaani saalista Ikuisen virran ruovistoista!

Mutta nyt! Capitoliumin laella, Ara-Coelin sata-askelmaisten portaiden kupeella, on laakerilehdossa elättisusi ruosteisessa häkissä, kaupunkilaisten huviksi. Koukkuselkäinen se on ja takkuinen, se susi. Ahnaasti ja pelkurimaisesti se tempaa armopalat, joita katselijat heittävät sen eteen tahraiselle asfaltille.

Se on nykyinen susi. Toisenlainen on sen perikuva, poikia imettävä vaskisusi. Nyt vankina, Romuluksen ja Remuksen häijy imettäjä!

Sade valuu, urut soivat kirkossa. Värilliset ikkunat kiiluvat synkästi. Kolkko on yksitoikkoinen messu; jokapäiväistä on väki, joka polvilleen langenneena toistaa yhtä ja samaa messun säveltä. Mitä soivat urut minulle, tai äänet torilta? Korkeammalle, ihminen! Pois taivaan kirkkauksiin. Ne jumalat ovat kuolleet.

Mutta taas tuuli kävi talviselta Forumilta. Melkein lempeästi. Elon vaivan ja rikkauden antajan ääni kuului melkein leikillisesti:

Jumalat, niin, ne kuolivat. Mutta ne olivat jumalia — ja nousivat ylös toisessa hahmossa. Menneet jumalat ne leikkivät aikansa kuin lapset. Varttuivat, kävivät kiivaita sotia titaaneja vastaan. Runoilivat kirkkaita jumalaistaruja. Heidän jäljestään seurasi nuori kansa, tai he katselivat pilvistä ihmistaistelua maan kaupunkien edustalla. Kansa, joka oli nousevaa ja taistelevaa, pyrkivää, vapaata. Ja niin kansakin sepitti tarunsa, ylpeät Aeneidinsä.

Mutta sitten jumalat alkoivat kallistella maljaa, lemmiskellä, ne veitikat. Ja he tyyntyivät, rauhoittuivat, ne jumalat. Tulipa heistä epäuskoisiakin jumalia. Mistä he enää välittivät, rikkaudessaan, yltäkylläisyydessä, muusta kuin Venus-siskosta sekä unen ja viinin jumalista? Niinpä he antoivat vähitellen jumaluutensa mennä. Ja sijalle tuli toisia: egyptiläiset, persialaiset jumalat pystyttivät telttansa heidän temppeliensä rinnalle.

Mutta jumalain iän seuraus ja syy oli kansan ikä. Se oli aikansa herännyt, noussut ja leikkinyt. Miettinyt, lennättänyt kotkiaan taisteluihin. Se oli polkenut ja armahtanut. Se oli rikastunut nerolla ja ryöstöllä. Sitten se arveli, töittensä palkkioksi, olevan itsellään onnen kallistaa maljaa — jumalain esimerkin mukaan. Se näki epämukavaksi itse ajatella asioitaan. Se antoi viisaimpansa ajatella puolestaan. Mutta noiden viisaidenkin suku oli vanhentunut. Jumalten veljien kävi niinkuin jumalain: veri raukeni heidän suonissaan. Pian he loikoivat aatoksettomina malja kädessä, caesarit, Palatinuksen saleissa he kuuntelivat itämaista ennustajaa, joka supatti heidän korvaansa. Toinen jalka lepäsi vuoteella Sidonin purppuralla, toinen riippui permannolla Indian tiikerin taljalla. Silkkipielus pään alla oli täytetty Bysantin tuoksuvilla ruusuilla, ja diadeemi-pää lemusi yrteiltä kuin naisen. Pöytä ja kolmijalat ympärillä olivat Hispanian hopeaa, herkut Etiopian pieniä lintuja tai Gallian kauriita. Syyrian ja Germanian neidot karkeloivat, kellot ja rummut pauhasivat. Tai vietiin keisari kultavaunuissa pyöröteatteriin, jossa juopunut rahvas katseli, kuinka shakaalit upottivat kyntensä kidutettujen valkeaan sydänalaan; veriläikkien peitoksi kylvettiin areenalle kultajauhoa.

Mutta kun kaikki niin vanheni, kuului viestejä kapinoista, sisämaakuntain nälänhädästä, raakalaisten hyökkäyksistä. Rooman legioonat olivat väistyneet puukilpisten metsäläisten edestä. Kansa vaati viisaimmaltaan suojaa ja leipää. Mutta Saturnuksen temppelin, maamiesten jumalan, aarrekammio oli nyt tyhjä; keisari vaipui hädässä raukeaan mystillisyyteen, — kuvitteli olevansa persialainen jumala Mitra, — jumala, jonka alttarille persialaiset olivat ripustaneet hänen voitetun isänsä nahan punaiseksi värjättynä. Tai hän teurasti kansaa: — porras portaalta valui Forumin temppeleissä veri. Maakuntalegioonain päämies huudatti itsensä keisariksi, kansa yhtyi häneen. Se ryntäsi Palatinukselle, veti vuoteesta entisen valtiaansa, raastoi torille, surmasi temppelin portailla ja heitti ruumiin Tiberiin. Mutta pretoriaanien päälliköt surmasivat salamurhaajan myrkyllä uuden keisarin ja nousivat itse Palatinukselle. Niin taisteltiin, syöksyttiin alas. Ja nuoret barbaarit samosivat yhä lähemmäksi. Turhaan heitä vastaan palkattiin heidän veljiään. Turhaan maksoi heille veroa Rooma.

Ja kaupungista keisarit siirsivät istuimensa uuteen paikkaan loitommaksi hillitsemättömästä pääpaikasta. Tuhannet taidetyöt kadotti silloin Capitolium, Palatinus ja pilarinen, valkea Forum. Ajattaren uudet lapset, pian he melskivät ikuisten muurien edustalla ja nostivat niille rynnäkkötikapuunsa. Turhaan heidän päälleen vyörytettiin marmorikuvia muureilta. Barbaari-päälliköt pitivät mässääviä kemuja keisarien linnoissa, ja niinkuin Karthagosta loimusivat liekit tulipalojen, joita heidän pikisoihtunsa sytyttivät. Niin tuhoutui marmorinen kauneus yhä. Ja kun nuoret, raisut muukalaiset nyt kiistausivat keskenään, niin he tekivät riemukaarista itselleen linnoja, ja kuvapatsaiden päillä he ammuskelivat toisiaan.

Mutta yksi tiesi hallita riitaisia tulokkaita. Uudet jumalat, kuin varkain he olivat riistäneet valtikan vanhoilta, heidän nukkuessaan. Ja myöskin taistelulla. Nyt he ottivat ylleen vanhain, kuolevain jumalain vaatteet. He tulivat idästä, egyptiläisten ja persialaisten jälkiä, nuo uudet valtiaat, jumalainpojat, Jehovat, pyhimykset, enkelit. Nyt Jupiterin toga hartioillaan. Ja niinkuin muinoin oli syntynyt ihmisten tyttäristä puolijumalia, Jupiterin poikia, niin syntyi nyt maailmaan uusi puolijumala. Syntyi kuin viisas Minerva putkahtaen Jupiterin otsasta. Mutta tuo uusi viisaus, se oli myös julma. Sen papit voittivat sekä vanhan verettömän että uuden verisen kansan, — entisten jumalain kaatuessa laakereilleen. Mikäli nousi rauhoituksen, kieltäymyksen temppeleitä taistelun ja hekuman kaupunkiin, uudet papit lohkoivat entisten jumalain kuvilta pois lantiot, jumalattarilta rinnat. Jopa vanhat temppelit muutettiin kirkoiksi, joissa viisaan Minervan paikalla seisoi pyhä Lucia puhkaistuin silmin, ja Apollon alttarilla demoni-kauhuinen pyhä Antonius.

Ja vihdoin jyrisivät Forumilla kalkkimyllyt. Viimeiset jumalat jauhettiin valkaisukalkiksi paavin palatsiin. Niin siirtyi keskus, elämä, jumalat, aatteet Tiberin toiselle puolelle. Niin jätettiin Forum, ryöstettynä, hävitettynä, ja unohdettiin.

Jo kulkivat lampaat vuonineen laitumella sillä paikalla, missä
Jupiterin temppeli ennen kohosi. Ja Forumilla, sillä rostralla, missä
Antonius piti ruumispuheensa, sillä paikalla myi pian maamies härkiään.
Karjatoriksi, tuntemattomaksi sora-auhdoksi, oli Forum Romanum
muuttunut.

Tuuli heilauttaa kirkon raskasvärisiä oviverhoja, ja suhahdus yötä käy sisään avoimesta ovesta. Niin kuolivat jumalat. Mutta he olivat jumalia. Ja nousivat ylös uudessa hahmossa! Miksi ovat renessanssin pyhimykset, enkelit kuten ihmisiä? Kas, temppelissä tässäkin, johon muinoin keskiajan ruhtinaat ryömivät avojaloin suutelemaan piispain hameen lievettä, siellä seisovat nyt vähäpätöiset muukalaiset totisina, epäileväisinä, — kaivaten vanhoja, leikkiviä jumalia. Ninna, ninna e nanna!

Susi-emo! Korkea kuin taivaan tyhjyys. Käsittämätön kuin yö, armoton ja hellä. Ajatar, tuhatrintainen kuin muinaiset Efeson jumalattaret, joiden tehtävä oli synnyttää, antaa eloa, tuhlata elon rikkautta, — sijalle sen, joka uinahtaa haudan rauhaan. Se, jolla on naarassuden silmät, joka lohduttavasti jokeltelee miettivälle inehmolle.

Forum Romanum! Kuin kaunis koru, kallis itämainen viinimaljakko, jonka lapsi, ihminen, langetessaan rikkoi. Niin kuvittelet, päästäksesi leikkiin jälleen, elämään, tarkoitukseesi. Nyt lapsi seisoo siinä kauhuissaan, katsoo rikkomansa runo-ihanan Forumin siruja, eikä voi edes itkun ääntä päästää. Suu tuskan väänteissä hän katsoo sirpaleita, jotka kimaltavat hänen jaloissaan, rikkaruohojen seassa. Mutta Aika-emo nukuttaa leikkiin, Aika-emo, joka luo uutta, tuhlaa runsaudensarvestaan. Ja vie kauneuden, pakanallisen Forumin uuniin. Ninna, ninna e nanna!

Tuuli kohisee, pilvet lentävät. Muinainen Forum Romanum häämöttää alhaalta outona kuin kalmisto. Capitoliumin suihkulähde kohisee kolkosti kuin korvessa.

Rooma, tammik. 1908.

ORJANTAPPURA JA KRUUNU.

Minulla on eräs tuttu, varmin ystäväni tässä maailmassa, josta tosin olen huomannut, että hän ei aina "tunne itseään", mutta sitä paremmin minut ja tietää mitä minä tarvitsen: siis oikea ystävä. Ja hänellä on, kertoi hän kerran minulle, taas eräs tuttu lumien maasta, joka on kääntynyt katoliseen oppiin. Näin muistan tuon veikkoni, joka ei aina tunne itseään, hänestä tarinoineen:

Rooman muinaisella Quirinalis-kukkulalla, syrjässä kaupungin valtapaikoilta, on korkea, kellertävä lukiorakennus. Yksinkertaista, nykyistä tyyliä. Suljettu on tammiportti, jossa on vaskinen vasara, muistuttaen jotakin luostarin porttia. Se on Collegio Germanico, — Germaanien lukio. Jesuiittakoulu, jossa nuorista "emäkirkon helmaan" kääntyneistä kasvatetaan pappeja ja lähetyssaarnaajia protestanttisiin isänmaihinsa. Sentapaisia lukioita, seminaareja on täällä paljon, katolisen kirkkohallituksen perustamia ja ylläpitämiä. Niitä on melkein kaikkia kansakuntia varten: on brittiläisille ja irlantilaisille, on amerikkalaisille, joiden henki ja ajatusvoima ei kasva, sillä raha sitä kasvattaa, joten he niin kernaasti heittävät rahansa mystilliselle tyhjälle, katoliselle kirkolle. On Espanjaa ja Kreikkaa varten, on itämaisia kansoja varten, eikö liene turkkilaisille, jopa japanilaisillekin. — Noita lukemattomia jesuiittakoulujen oppilaita näkee kaikkialla: samankuosisissa, vaikka erivärisissä puvuissa, hameissa. Kasvot kaikkien kansakuntain: ruskeita, vaaleita, mustapartaisia; melkein kaikki kuitenkin turmellun näköisiä: rasittunut, sairaalloinen karmiinipuna poskipäissä, kuin askeeteilla ja kaunosieluilla. Kalvakat kasvot, liiaksi henkisellä, kuolleella työllä rasitetut. Kädet luiset ja punertavat, — yhtä vastenmielisiä kuin nunnan hymy: imelä, luonnoton, inhottava; ilmaiseva vaistoja, jotka on tehty luonnottomiksi sisään sulkemalla. Noita poikia näkee, mustissa tai sinipunertavissa kaavuissa, kaikkialla: joko rivissä kävellen, Herran kadetteina, rukouskirjat kourassa, tai kolmin, ei koskaan yksin, disputeeraamassa patriarkoista. Tai pallonlyönnissä lomapäivinä Villa Borghesen kentillä, niinkuin tytöt, mekon helmat vapaiden liikkeiden vastuksina. Mutta germaaneilla, joista nyt eräästä puhun, on tulipunainen puku, heimon merkkinä, joten heidät helpommin huomaa. Kuin luteet, vilisten joka paikassa. Germaanien lukiota käyttävät myös magyarit ja heidän sukulaisensa.

No niin, tuossa korkeassa, kellertävässä koulurakennuksessa on se tuttu, madonna-äidin helmassa, luostarissa, valmistumassa lähetystoimeen. Muukalainen muukalaisten keskellä, kaukaisesta lumien maasta.

Tulin Roomaan, piti mennä näkemään miestä, jota en ollut moneen vuoteen tavannut.

Tulen lukion portille. Joka kolkuttaa, sille avataan. Avaaja, ovela italialais-saksalainen portieeri. Kysyn miestäni. Ei tiedetä, lieneekö. Menee kysymään, johtaa odotushuoneeseen; siellä on katolisten kirkkojen kuvia ja hengettömiä madonnia. Pyöreä pöytä; ikävänvärinen nojatuoli.

Odotusta kestää kauan. Siinä on tilaisuus katsella ikkunasta luostarin pihalle. Kaunis ja hiljainen piha, kevääntyvän päivän paiste. Pihalla porisee suihkulähde. Yhdessä kulmassa on sakea laakeripensaikko; keskellä laakereita ryhmä korkeita, itkuisia piilipuita, ja pensaikosta pilkottaa valkeita veistokuvia. Eräällä jalustalla seisoo toisjalkainen faunin kuva, huulilla monipillinen huilu. Sen faunin silmät kummallisesti kaluilevat, hehkuvat, kun aurinko luo lehvien välitse niihin hohdetta, — ne katsovat nenänsä yli ristiin. Linnut visertelevät kilvan. Mutta faunin jaloissa kahisee kuiva, okainen orjantappurapensas, lakastunut ja keltainen.

Pihan takana lehtikuja, jossa keltaiset sitruunat loistavat ja kultaoranssien punainen liha kypsyy. Lehtikujassa vilahtaa tuon tuostakin lukiomunkkien tulipunaisia hameita ja neliskulmaisia, mustia lakkeja, — kirjat kädessä kävelemässä, lukemassa: academiaa.

Hän pyhän Pietron kaupungissa valmistumassa ristin soturiksi, — kuinka juhlalliselta se kajahtaa. Kuin ristiretkien ajalta. Ja samalla naurettavalta, lapselliselta. Mutta tuttua ei kuulu. Vihdoin tulee äskeinen porttimies. Hän oli unohtaa asian — anteeksi, puhui paremmin saksaa, — kuinka oli halutun nimi? "Henricus Fantasticus!" Jaha, tokko sitä lienee. Hän menee tiedustamaan! Hän menee. Viimein hiipii ovesta punanahka, minulle outo. Hän on hämmästyvinään, kumartaa: mitä herra tahtoo? Oliko hän edeltäkäypä? Ah, hänen nimensä ei ollut Henricus Fantasticus. Hän oli vain Bela Fifficus. Hän oli siis erehtynyt. Hän menee tiedustelemaan, onko täällä lainkaan Henricus Fantasticusta. Odotan. Viimein hän tulee, tuttu. Kuin eilen olisimme tavanneet. Mutta nimensä, se oli erehdys: hänen nimensä on muuttunut, hän on nyt Magnus Ansgarius. Hän istahtaa puhelemaan, laskee neliskulmaisen silkkilakkinsa pöydälle; — isänmaasta ei sanaakaan, ei tutuista: ne ovat häneltä kuolleet. Ja hänen kasvoillaan näkyy huokaus. Mutta hän alkaa puhua lukion komeista kesätaloista, ja juutalaismellakoista, ja todistaa sangen loogillisesti, paitsi epäloogillista alkua, epäinhimillisyyttä, että juutalaiset turmelevat maailman, että heidät pitäisi mestata, hirttää kaikki, heidät, jotka ovat — ristiinnaulinneet Jeesuksen. Korkean, verenhimoisen ruhtinas Kristuksen. Ja sitten hän saa hengelliseltä isältä luvan, ja menemme katsomaan kirkon bysanttilaista koreutta, jonka keskellä pojat seisovat dekoraatioina suitsutusastioineen, pitsit kaulassa, ja yläkertaan, kammiota katsomaan. Kautta portaitten, joiden seinillä on muotokuvia: kalpeita, punaposkisia, silmät taivaaseen luotuina nurin päässä, pitkissä hameissa, laihoissa askeettikäsissä rukousnauhat, sormet kirjan lehtien välissä, — pään ympärillä sädekehä. Jesuiittoja. Ja huoneeseen, mutta ei poikuudelta lemahtavaan, saa katsoa vain ovelta. Kammiossa rautasänky, työpulpetti, rukousjakkara; vatunvärisiä sisällyksettömiä Neitsyen kuvia. Mutta lasiovesta käynti pienelle pilariparvelle, loggialle. Sieltä näköala yli lukion pihan ja mäkisen kaupunginkorttelin. Sammalvihertäviä tiilikattoja vieri vieressään kuin neulaset muurahaiskeossa. Katoilla istujia, kukkain kastelijoita sievissä villiviinimajoissa. Pihoilla liikettä. Hopeanvärisiä kirkkojen kupoleja. Aasien rääkynää kuuluu kaukaa.

Päivystäjä-noviisi pistäiksen sisään, ristii silmänsä, tervehtii veljeä ja ottaa Jeesuksen nimeen sängyn alta valkean, pyöreän, ja vie sen pois, ristien silmänsä. Kuinka tutun päivät kuluvat täällä? Aamusta varhain iltamyöhään kiireessä työssä. Aamulla ylös kello 5, rukoukseen, messuun, luennoille: teologiaa, kirkonhistoriaa. Viisaustiedettä niin lujasti, ettei oma järki ehdi ajatella. Logiikkaa, jolla opetetaan vääntämään epäloogilliset asiat loogillisiksi. Väittelyharjoituksia; hän naurahtaa: "Täällä saa usein puolustaa asiaa, joka oikein hävettää, — mutta se on — järjen voimistelua." Ah, järjen! Ja sydämen voimistelu? Gregoriaanisia messuja, väliin rukouksia. Ruokaa, paastopäiviä lukuunottamatta. Yksi arkipäivä lomaa, urheilua varten. Aina työtä, — kello kymmeneen illalla: silloin iltahuuto. Ja nukkumaan. Ja huomenna taas koulitaan, treenataan, ripitetään. Niin seitsemän vuotta: silloin upseeri on valmis.

Erosimme. Huoaten ja raskaissa mietteissä poistuja. Takanani sulkeutui raskas luostarinportti. Vapaana astelin jumalan päivässä ja ravistelin itseäni kuin uitettu koira.

Usein kohtasimme sitten, kuljeksimme katakombit talituikkujen valossa, nuo myyränkolot. Pari kirkkoa ja Cecilian kryptan, jossa pyhä Cecilia viruu muka mestattuna: pää nurin, keskiruumis aistillisissa lemmenkaipuun väänteissä; sen taiteilija oli viekas.

Usein olin illoin näkevinäni, siitä Monte Pinciolle mennessäni, hänet poikakammionsa loggialla, firenzeläis-räystään alla, lepohetkellänsä. Siellä hän seisoi tulipunaisessa kaavussa kuin mikä pienoinen Dante. Osaksi ruhtinasta, — sen vaikutti loistava puku; hyväksi osaksi pikku paholaista sarvimaisine lakinsärmineen. Suurimmaksi osaksi narria, fantastia. Kaikki koreasta iloitsevaa lasta, kärsivää, pinnalta tyyntä aikuislasta. Olin silloin ajatuksissani näkevinäni hänet edessäni, — näin hänen laihat, kapeat kasvonsa, ihonsa, joka oli hauras ja huokoinen, poskipäissä rasittunut, täpläinen hehku, silmissä milloin kiiluva kiihko, milloin herkkä usko tai haaveileva raukeus. Keskeltä painunut nenä punertaa, suu on itsepäinen. Kohtalaisen korkea otsa piirteiltään epäselvä, niinkuin sitä verhoaisi merkillinen sumu.

Siinä hän seisoo, tuo punapukuinen, nojaten pilarin kupeeseen. Talvisessa illassa on harmaan- ja kullansekainen hohde, joka sipoo kellertäviksi sammaltuneet katot, koko mäkisen kaupungin korttelin. Tuuli, vinha tramontana, viuhuu ja vetää pitkät, laihat sormet koukkuun. Mutta paksun pilarin takana on suojassa, ja myös aleneva aurinko suo vielä lämmintä. Haikea illan hetki, lyhyt lomahetki; uutteran työn, ainaisen eteenpäinkulun lomassa. Muu aika viisaustieteen hämärässä, logiikan ankaria linnoja valtaamassa, kauniiden, mutta luonnottomien pyhimystarujen vilinässä. Aina päämäärä mielessä. Kun ohjat keventyvät hetkeksi, silloin sielu raukeaa. Illan haikeassa, ruusunpunaisessa hämyssä tulee muisto, osaksi suruisena, osaksi ihmeellisenä. Kuin Punaisen meren yli kulkijoille johdattava tulenpatsas, rauhaisena. Muisto menneistä, kirjavana jonona.

Pohjolan sumuisilta rannoilta, kolkkojen, väritönten merten ääriltä. Ja joutunut tänne, etelän siniautereihin. Kodin pienen lapsi. Nyt muinaisen Rooman ja Pyhän Pietarin kukkuloilla, samoilla, joita pyhimyksen jalka aikoinaan astui. Poika pienistä oloista; päässyt opin tielle sinä murrosaikana, jolloin taivas aukaisi hänen köyhälle heimolleen tien valoon. Merkillinen aika! Murrosaika, jolloin isä ja äiti heiluvat kuokka ja karttu kädessä ja poika käsittelee kirjoja ja papereita. Vaarallinen aika. Kun hän kasvaa, varttuu nuorukaiseksi, ei hänellä ole kokeneen taaton neuvoa elämänuraa tähytessä. Kun hän tulee mieheksi, saa hän itse aloittaa henkisen työn, omin neuvoin, ikäänkuin alusta. Yksin hän saa hapuilla, harvoin löytäen tukea ylemmän luokan tottuneilta, koskaan ei kylliksi. Yksin hän haparoi, etsii. Ihmekö, jos hän vasta pitkäin aikain päästä löytää itsensä, tai ei koskaan. Pois on riistetty edellisen polven kuokka, mutta annettu kirja käteen, tarpeeksi neuvomatta, miksi ja mitä varten ja miten sitä tulee käyttää. Ihmekö siis, että ensipolvi on onneton, mutta viehättävän rikas, omituinen. Siinä näkyy koko suvun hengen etsintä, haparointi, ja samalla yhä mullan voima. Se milloin kulkee perikatoon, monenkirjavalla tavalla, milloin nousee korkealle, suoraan kuin raketti. Toinen polvi kulkee jo tyynemmin, veren viittateitä, mutta eipä niin ponnahtavalla tarmolla. — Niin on hän täällä, vanhan ihanuuden keskellä! Määränsä selvänä. Ja kuitenkin on kotoisen pohjolan lapsi tuomittu moniksi vuosiksi tähyämään etelän illanlaskuihin! Miksi tuuli viuhtoo pahankurisesti harmenevan piilipuun ritvoja? Miksi punapilvien väri on samea, kuin ennustaen lumimyrskyä tuolla kaukaisessa vuoristossa. Kuin kotimaassa, jossa hän kaulus pystyssä kepsutti piennä koulupoikana, ahkerana, vakavana, myös etevimpänä. Ah, eipä hänellä nuorukaiseksi tulon iässä ollut samoja iloja kuin useilla tovereilla: sillä ja sillä, joka komeili lakeerikengillään, tai sillä, jolla oli komea koti, kruunujen loistoa, herkkupöytä. Tai sillä, joka sai soittaa. Mutta olipa siellä toisiakin, vielä vähempiä kuin hän. Ja hänellä oli haavemaailmansa! Mielikuvituksen rikkaus nuoren ajan alkupuolella: kaiken perusta. Yksi veikko piirsi laivankuvia, ja hänestä kehittyi merille pyrkijä — joko kelpo kapteeni tai ainainen seikkailija. Tämän tutun haaveet hämärässä pesutuvassa, illan riutuvassa ruskossa? Äidin askarrellessa punkkineen, taaton tullessa nokisena, uupuneena kotiin? Ne olivat kauniita kuvia, hellästä, auttavasta. Pieni mierolainen, joka uupuu hankeen ja jonka enkeli johdattaa taivaan kynttiläin loistoon. Pikku lintu, joka suruissaan laulaa erämaassa, erämaassa. Myöskin Palmyrasta, jota erämaan sininen horisontti saartaa. Kaupungista, josta Arabian kuningatar loistossaan, viisaudessaan tulee viisaan ja loistavan Salomon luokse. Köyhyys hänen lähistöllään kuin outo kummitus, hypnotisoiva, häijy indialainen käärme. Hellyys niitä kohtaan, jotka hänen köyhään heimoonsa kuuluivat. Halu kohota, auttaa omiaan. Siksi hän koulussa mielellään luvattomasti autteli kumppanejaan. Pieni, hiljainen petos, mutta tarkoitushan oli hyvä ja tyydyttävä. Hän, yksinäinen erämaan lintu, oli jotakin; hän sai näyttää arvoaan noiden iloisten, punakkain kiiltokenkä-toveriensa edessä. Ja sukeltaa oikkuisana auttajana heidän ystävyyteensä, pitää heitä alamaisuudessa. Tekeytyä jäykäksi, armottomaksi. Ollen itse kuin tuo hypnotisoiva, indialainen käärme, basiliski, joka piti uhrejaan vangittuina edessään. Hän tuimentaa silmänsä, katsoa mullistelee kumppanejaan; hän sanoo toisen ihmetellessä: Nyt en tahdo olla kanssasi, mene. Minä olen basiliski — huu! Niin hän varttui, vertaistensa ensimmäisenä kuitenkin; ansaitsi jo itse leipänsä, opetti rikkaita: se oli mahdintuntoa, suojelusta, hellyyttä ja vallanhimoa. Tuossa hyvässä muistissa, joka otti vastaan kaikki kuin kone, siellä oli se hallitseva voima. Mutta yksin aina, poloinen, käärmeineen, basiliskeineen. Alhaison lapsi, omituinen, seuraa karttava. Entisoloista hänet oli viety kuin David, kansan tähden, jonkun Goljatin pään leikkaajaksi. Ja uusi maailma: sehän oli hänelle outo, pilkkaava Goljat. Mutta hän voi pienellä muistinsa lingolla heittää sen kasvoilleen maahan! Ja haaveet versoivat muiden niitä hoitamatta. Ne saivat muotoja: kansa, isänmaa; hyvyys näitä rikkaita kohtaan. Jos hän haaveksi lasten ristiretkestä, niin paljon hartaammin vielä hyräili laulua jalosta nuijapäälliköstä, uljasta hovia pitävistä kansansa herttuoista, kuningasaineksista, jotka puhuivat kansan omalla kielellä, Catarina Jagellonicasta, tuosta kaukaisen, rikkaan kansan naisesta, joka nosti herttuansa siihen suureen, minä hän hetken oli. Loistavista, ylevistä piispoista, Maunu Tavastista, joka hankki kulta-alttarien kimallusta, juhlakulkueita köyhän maan kaukorannalle ja koetti kai nostaa hänen kansaansa tietoisuuteen. Ja aina murrosaikain suurmiehiin hänen mietteensä ylenivät, riidanalaisiin poliitikkoihin, jotka olivat itsepintaisesti taistelleet vähäisen kansansa herättämiseksi. Ja mistä vielä? Haaremin ruusuista, joita vangitsivat kummalliset, ihmiskätiset hevoset ja kannibaalit. Monesti hän piirsi heprealaisen naisen kuvaa: korkea rinta, musta tukka olkapäillä, veripunaiset huulet, silmät siniset. Oliko se Ester? Vai Judit? Hänellä oli verinen miekka kädessä, jolla hän oli viiltänyt kansansa juopuneelta viholliselta pään. Kun joku kokeneempi, jo seikkaillut veikko, jolle hän salaa kuvaa näytti, silloin ällistyi ja nauroi, hän punastui arasti, ja hän oli nyt, tuota hämärää kipua salatakseen, olevinaan häijy peto, kameleontti, jolla oli mahtinsa kuin silmillään lumoavalla indialaisella käärmeellä. Hän mullisteli silmiään, hän väänsi kyntensä pedon kynsiksi, hän oli olevinaan gorilla, joka toverin niskaan karkasi, tai mielipuoli. Itsekseen hän nauroi tyynesti, mahdikkaasti. Veikot katsoivat häntä ihmetellen ja kunnioittaen. Hänen otsallaan oli vakavuus kuin sumu.

Ja tulee sitten valkean lakin aika. Hanki velkaa, kulkeaksesi sen avulla, minne? Etsi ja avaa tiesi, lapsuuden utuisten, kauniiden unten jälkeen, elämän kalseaan totuuteen; yht'äkkiä kangastus katoaa, on edessä karuus. Minne sijoittaa elämänsä nyt, kun on lapsuuden komeista, olemattomista piispanlinnoista ja haaremeista lykätty ulos. Pyrkii kuin muutkin kai, ajattelematta, jokapäiväisiin, arkisiin virkoihin, — kun ei ole varaa jatkaa haaveita pikarin ääressä, niinkuin joillakuilla onnellisilla, ylemmän kastin miekkoisilla. Hänen, vakaan ja toivokkaan, ei sopinut hankkia itselleen tarvitsemaansa kevytintoisten ikätoverien seuraa; hänen täytyi olla arvokas, siis hän tuli vanhain luo. Mutta ehkä nuo oppineet olivat nousukkaita, itsekin noustessaan jotakin menettäneet, sen mitä hän juuri tarvitsi. Ne olivat hänelle liian ihanteellisia, nuo samanheimoiset vanhemmat veljet, joilta hän sai neuvoja; ne polkivat nuoren iän välttämätöntä huikentelevaisuutta, johon hänellä ei ollut varaa. Ne neuvoivat työtä, hänen lahjainsa arvon mukaan. Ja hän teki, menestyksellisesti, mutta yksin. Lapsuuden haavekotelosta liian kovakätisesti temmattu! Liian aikaisin jäytymään. Ei häntä nähty nuoruuden kirkkaiden helleenimaljain ääressä, joiden sisällys on kaikkea muuta kuin juomaa; ei naikkonen, iloperhonen, kiinnittänyt hänen rintaansa paperikukkasta elävien ruusujen puutteessa — eikä istunut hänen polvellaan, avannut hänelle aavistavaa näkyä elämän raakaan, ihanaan pohjimmaiseen. Mutta siihen arkiseen ja innostavaan totuuteen osautui moni muu leikkivä, huikenteleva nuorisosta, kokemustensa kautta, ellei jo vanhempain sauva häntä siihen viitannut, opastanut. Mutta se piiri oli hänelle vieras, liikanainen; hän halusi ihanteiden, aatteiden toteen, ja tähän miekkoisten piiriin hän oli tottumaton, varaton, originelli, vanhain opastama. Siis hän ei sellaista myös tarvinnut, hänellä oli parempaa tehtävää. Hän kulki omaa tietään, hämärä katkeruus sydämessä, viha koko raikasta eloa kohtaan. Tieto, että jotenkin voi kostaa. Itselleen!

Hän työskenteli menestyksellä, tuo automaattikone. Ja mietiskeli; mutta näkemys ei kokemuksen puutteessa ollut yhtä tarkka kuin muisti. Se sekoitti kaikki käsittämättömäksi pyörteeksi, josta piti vain nousta. Miten? Itsensä, isänmaan puolesta, kansan, ihmisyyden — kuinka? Isänmaalle ja entiselle iloiselle nuorisolle se oli pettymyksen, arkenemisen murrosaika. Muukalainen ahdisti maata, ja ahdistetut eivät ylivoiman edessä voineet muuta kuin syyttää toisiaan. Heikkojen kohtalo. Nuoriso näki, etteivät liput, joiden alla entinen rauhan optimisti-polvi oli kulkenut, merkinneet mitään. Oli keksittävä uudet neuvot. Mutta ei ole hengen neuvoja aseen ylivaltaa vastaan! Se nuoriso tuli arkipäiväiseksi, kovaksi; se tuskin katsoi vaivaa maksavaksi kantaa otsassaan kiiltävää Apollon lyyryä. Hän tuskin tiesi senkään vertaa kuin muut, mille puolelle keskinäisissä taisteluissa asettua: tunnesyillä näytti kumpikin olevan oikeassa. Eikä hänellä, totisen elämän kokemattomalla, ollut arkisyitä. Ainoa, minkä isänmaan surkeus, kansan keskinäinen sota ja riita hänessä herätti, oli katkeruus, kyllästymys. Ja veriviha sortajia vastaan.

Ja veljesvainon väärät intohimot johtivat moraalisiin mietteihin, uskonnollisten lakien aprikoimiseen. Vääryyttä, petosta joka paikassa. Eikö ollut kelpoista, puhdasta missään? Tai edes rauhaa, kuten lapsuuden yksinäisissä haaveissa? Ulkonäöltä nuori oli tyyni ja suljettu. Mutta sisällä kuohui rauhaton meri, harmaan taivaan saartama, jolla pursi kulki peräsimettä. Kaikki käsittämätöntä — varatonta, tarkoituksetonta. Hetket hengettömiä. Tulevaisuus samantekevä, ja kuitenkin tärkeä, ehdottomasti kirkastettava. Olisi tullut rakkaus ajan kuluksi, kevennykseksi! Olisi tyttö antanut hänen päänsä levätä helmassaan, hekumallisessa kuin odaliskin. Mutta naiset väistivät moraali-innostuksesta vapisevaa ylioppilasta, joka ei osannut heille puhua kuin kieliopin pykälistä ja isänmaasta, — tai laskea kömpelön, paksun, pilalehdestä lainatun pilan. He tulivat surullisiksi, jos mies innostui puhumaan hengestään, eikä rakkaudesta; tai he hänelle nauroivat kuin narrille, häntä kammoivatkin. Hurjia päämääriä, jotka eivät kotia, perhettä kohti viittoneet!

Ahkera virkalukija, omituinen, naurettu. Kunnes hänelle, jolla oli miehen vakavuus, mutta ei voimakasta kokeneen hymyä, keskellä arkipäiväisyyttä syttyi uusi aamu, kuva sisäisistä haaveista. Hänen tielleen osui merkillinen mies: pulska, vilkas, yllään solkikenkiin ulottuva musta hame, rukouskirja kädessä, päässä silkkinukkainen lierihattu. Kasvot alhaalta kapeat, pitkät; ajettu parransänki teki ne sinertäviksi. Nenä punersi, se tiesi miksi, niin että pelkäsi joka hetki siitä veren tipahtavan. Sarvia ei omituisella olennolla ollut, mutta pikkuinen, juonikas mefisto hän kuitenkin oli: katolinen pappi, asuva ruman kirkkonsa vieressä harmaassa pappilassa. Tuon muukalaisen kanssa hän tuli tekemisiin kielioppilaana. Ja jesuiittakouluissa äkseerattu rovasti oli heti ensimmäisestä illasta gemyyttinen. Hän esitteli itsensä vieraan kielellä, hän vei hänet vanhanpojansaliinsa, jossa oli yhtä ja toista somaa, maallista mukavuutta. Hän puheli notkeasti kaiken maailman asioista, filosofoi pulmat veitikan hymyin ja antoi ruosteensyömien rotanhampaittensa hauskasti vilkkua. Hän kysyi pojalta, oliko tämä absolutisti. Tietysti. "Sepä ikävää, minulla olisi täällä juuri tullutta kirkkoviiniä." Se riemastutti. Mutta pappi ajatteli: Vai absolutisti! Aatteellinen. Ja hän kosketteli hänen isänmaansa surua ja löysi paljon herkkiä kohtia. Ja hän tunsi, että ehkä tuota voi käyttää, — auttaa. Pappi poikamies — kaipasi seuraa. Miks'ei siis harrasta, viatonta suojeltavaa, kasvattia, jotta hänkin voisi tehdä hyvää? Tuskin tuli ensin ajatelleeksi, että hän oli helläsydäminen oman etunsa vuoksi. Käännytetyt lisäävät hänen pappisarvoaan, ja hänellä on tosiaan asioita, joiden vastapainoksi lähetyssaarnaajan ansiot eivät olisi pahaksi! Niinpä hän oli kohtelias, aulis, suojeleva. Hän kertoi vieraista maista; se nuorukaista hurmaa ja panee hänet pappia kunnioittamaan. Hän palasi sorretun maan isänmaallisiin asioihin, oli syvä ja vakava. Hän kuvaili pojalle etelän kauneutta: soveliaasti ensin kirkkojen kultaiset alttarit, jalot taulut, kynttiläin ja väri-ikkunain mystillisen lumouksen. Sitten maisemia ja pakanallisia rakennuksia. Sitten suloisen viinin, ja etelän luonnollisen-puhtaat naiset. Loihti itsekin ihastuen huikaisevan mielikuvan. Ja sitten taas pohjan kansan vaikeita oloja, rikkinäisyyttä, tapojen turmelusta, puolueiden raakaa toistensa repimistä. Sortajalle mieluinen ja sopiva onni. Eikä ollut miehiä, jotka yhdistäisivät, rauhoittaisivat, veisivät rintaman voittoon. Ja poika erosi papista ensi iltana ihastuneena; paljon hänellä oli ihmettelemistä tuossa, joka suoraan kehui osaavansa jesuiitan temput, pienet, viattomat juonet, — ja joka niin lämpimästi oli lähtiessä laihan kätensä luupihdeillä puristanut hänen kaipuusta vapisevia käsiään ja toivottanut näkemiin, ja pian!

Hän tuli papin luo pian takaisin, kuulemaan uutta. Kuin lapsuudenuniansa näkemään, ihailemaan Ave-Mariain helähdyksiä kauneusskeptikon puheissa, näkemään madonnakultin luomia. Papilla oli kyllä omat donnansa, mutta niistäpä ei arvo sallinut, sydän hennonut viattomalle puhua. Kuulemaan vieraista oloista, seikkailuretkistä. Rikkaudet kaikki oli katolisilla mailla. Oliko siis katolinen kirkko muka heikko? Sillä oli kultaa — juuri kultamaa, rikas Amerikka, sitä hartaimmin etsii: se on ihmisluonnon heikkous, tai liikuttava jalous tuo — pyrkimys sen opin mystillisyyteen, kauneuteen. Ja pappi kuvaili sitten kirkonmiesten loistavia, rauhallisia työmahdollisuuksia — poika oli tutkija, muistaja, ei eläjä; hänen silmänsä olivat litteät, vähän näkevät. Kirkon ruhtinaiden elämää loistavissa kardinaalien palatseissa, entisissä ritarien ja ruhtinasten linnoissa. Taikka vain luostareissa, joissa punakat munkit tekivät työtä, lukivat, maalasivat, miks'eivätpä tanssineet piiritanssiakin liköörikuppostensa ympärillä, — muistatteko, miten muinainen jonglööri palveli Neitsyttä kuperkeikoilla? Se on rauhaa, iloa, tyyneyttä. Eikö siis nuorukaisen uni ruhtinaista olisi alkanut taas, mutta nyt merkillisen totena, läheisenä. Miks'ei hän voisi nousta, päästä pois siitä ulkonaisesta, jota hän ei ymmärtänyt? Mutta entä kansa, jota hän rakasti? Isänmaa?

Pappia hauskutti nauttia ohjaamisesta, yksinäinen, seuraton ja joutilas kun oli. Ja mahtiaan näyttää; hauskaa on vetää ihmisten kohtalon langoista. Ja nyt hän — muistaen mitä koulussa oli logiikasta ja väittelystä opetettu — loi pojalle kuvan, miten hän voisi kansaansa palvella. Se oli selvä, että tuolla kansalla oli raaka, ylivoimainen, viisikymmenkertainen vihollinen vastassaan. Lauma, jota ei mikään kansakunta jaksa vastustaa. Yksi sittenkin: kansain liitto — liiga, joka perustui uskontoseikoille. Katoliset miljoonakansat ehkä — siis katolinen kirkko … kolmitiarainen ruhtinas, joka — asuu kolmessatuhannessa huoneessaan! Maailman komeimmassa hovissa! Puolan kansan oli pelastanut sen vieras, mahtava uskonto: paavi oli sen kansan turva. No, tässä maassa itsessään se ei olisi ehkä helppoakaan. Mutta Venäjällä, siellä oli unohdettuja pieniä kansoja, heimonveljiä, alhaisessa tilassa: kun ne joutuvat ortodoksisen kirkon helmaan, niin muu katoaminen seuraa itsestään — tai on hyvässä vauhdissa, noiden vielä puolipakanallisten heimolaisten. Ne olisi saatava poliittisesti edullisempaan uskontoon, joka yhdistää heidät länteen. Suur-Suomi! Ja poika, hän tarvitsi kiinteää ideaa, — ja näkemistä, seikkailua. Eikö hän itsekin ollut kuvittelua, kielioppia, teoriaa, ajatustensa hämärässä suurpiirteisyydessä?

Ja että hän voisi paremmin kehittää kieltämättömiä kielilahjojaan, tarjosi innostunut pappi hänelle asunnon luonaan. Sehän ei hänelle paljoa maksanut, — ja hän halusi seuraa; hänestä hyvääkin ajattelevaa seuraa. Ja poika tuli: rauhallinen työmahdollisuus, papin joviaalinen, hauska, terve olento häneen vaikutti; voimakkaamman kyynillinen, mukava kokeneisuus heikkoon. Pappilan gemyyttinen ovi oli avoinna hänelle, yksin ponnistelevalle. Aina valmiina pulska pöytä ja hiljainen, sievä takakamari, hartaita mietiskelyjä, tutkimuksia, lukuja varten. Hän tahtoi välttää tovereita; monethan niistä huristivat jo aika vauhtia elämässään, perustivat useat kotia tai hilpeästi elelivät. Mutta hänen mielikuvainsa linnut eivät olleet pesää löytäneet. Ja kun kerran joutui niin anteliasten, hyvänsuopain penaattien luo, ei voinut heitä jättää, vaikka joskus olisi jokin epäilyttänyt. Minne jäi, sinne tottui. Hyvä siellä oli olla; oppi tinkimään ajatuksissaan, itse epävarmana. Ja uudet hyvyyden osoitukset sitoivat yhä: vapaat, hienot vaatteet, taskurahat, kaikki. Mistä kassasta ne lähtivät? No, ainakin se oli hyvä kassa hänelle.

Nyt hän eli taas lapsuutensa haavelinnoissa, kuin ruhtinas, huoletonna kamarissaan. Ja odotti kehitystään.

Kumppanit pudistivat hänelle päätänsä, mutta eivät hennoneet hänelle sanoa mitään, jota eivät tietäneetkään. Mutta se, joka tunsi rovastin punaverisen emännöitsijän, se tiesi ehkä jotakin. Niin ei kasvatti isäänsä tuntenut. Kuinka hän olisi luonut silmäänsäkään tuollaiseen punanaamaiseen naiseen, hän, joka ajatteli yhä odaliskeja tai Dolcin Cecilioita. Mutta se, joka kohtasi emäntäpiian illan hämärissä pappilan porttipensaan varjossa, tiesi pientä hauskaa. Kuulkaas, rouva, millainen on paterinne? Tyttö hymyili koketisti — hänen silmänsä olivat veitikka-siniset, ja vastasi: "Pappi — millainen? Hän on iso, pulska mies." Sen näkee muutkin! "Hän on iloinen mies!" Viehättävä? "Niin." Ja hän on kai hyvin vakava mies? "Pah, vakava. Hän on hulivili; sellainen pulska, iloinen mies. Kaiket yöt ne pitävät ilakkaa, juovat." Ketkä? Tuo opetuslapsiko? "Hän. — Vai hän! Ai kuinka se on pyhä, se poika! Joka ei niin että naisiin katsoisikaan." Naisiin? Kuka sitten? Vai pitää se munkki naisista! "Hän nyt pitää vaikka mistä." Mutta kuka siis se toinen? "Kirkonisäntä, Salamandrus nimittäin. Juovat. Aina niillä on naikkosia tuolla. Uskokaa vain, sellaisia papit ovat." Mutta se poika, mitäs hän? "Hän asuu talon toisessa päässä, nukkuu hurskaan unta — ovet välillä kiinni, — hän ei tiedä mistään. Hän on seimilapsi." Seimilapsi — jota enkelit suojelevat. Mutta mistä nektari, tarkoitan, juomat, rahat? "Kirkon viiniä ne veitikat. Sellaisia! Pappi: hän on kyllä hyvä mies. Mutta Salamandrus: hänen silmänsä ovat kuin elohopea, sellainen, — hyi!" Mutta pappi on iso, pulska mies? Ja se oppipoika, mitä ne hänellä? "En tiedä, säälittää, ehkä käännyttävät — sellaisia veijareita ne papit." No, rouva, taidatte itsekin kääntyä. "Pyh, minua suututtaa — tekisi mieleni — aina heillä on vain uusia."

Piika käännytettiin kuitenkin jonkin ajan kuluttua — pappihan piti vaikka kenestä. Salamandrus joutui sillävälin kiikkiin kirkkokassan vaillingista, mutta asia selvisi niin, että huikenteleva pappi pistettiin luostariin. Samapa se kai hänelle, filosofille. Mutta Salamandrus vapautettiin — hän oli harras lähetyspappi.

Mutta ennen näitä tapauksia oli opetuslapsi tullut hiljalleen vakuutetuksi — hän oli tottunut vanhempia kuuntelemaan, — että ainoastaan yksinkertainen, liikuttavasti uskonnollinen kansa on johdettavissa, tietysti älykkäiden ja jalojen päämiesten kautta, yhtenäisyyteen, sopuun ja mahtavuuteen. Ja se oppi, joka voi kansaa sokeasti innostaa uhrautuvaisuuteen, rodun taisteluun toista rotua vastaan, on sydänihmisten uskonto, ei skeptillisten, itsekästen, vaan hiljaisuudessa, nöyrän itsepäisesti työskenteleväin ja suuresti uskovain oppi: katolinen oppi. Nöyrä kuin Agnese-juhlain ruusuilla koristettu, valkea karitsa, samalla haltioitunut kuin tyrolilaiset uskonkiihkossaan, kuulut sodistaan uskotonta Ranskaa vastaan. Kuin pyhä Yrjänä, joka tappaa lohikäärmeen. Moderni protestanttisuus kieltää Kristuksen jumaluuden — katso moderneja kirjailijoita, hehän ovat areiolaisia, siis muka Nikean kokouksessa voitti vääryys, valhe! Mutta kun heille Kristus, esikuva, ei ole Jumala, vaan heikko kuolevainen, jollaisten hairahdukset on suotava anteeksi, niin siitä ihmiset ottavat oikeudekseen hairahtua ja rikkoa. Siitä nykyisten ihmisten itsekäs julkeus toisiaan kohtaan. Ja kansanluokkain — siitä sosialismi, kapitalismi. Siitä heikkous ulkonaisia vihollisia vastaan. Katolisuus sanoo: Kristus on Jumala. Hänen nojallaan eivät ihmiset voi muuta kuin tietää tehneensä syntiä. Rikosta ei anna anteeksi se, että olemme ihmisiä, vaan vaaditaan hyviä töitä, niinkuin Kristus näytti esimerkin. Katolinen kirkko rakentaa kristillisen, laillisen ja totisen työn yhteiskunnan.

Ja pian hän, mielikuvien koreutta ja iloa rakastava lapsi, järjesteli kulisseja, jouluseimiä, katoliseen kirkkoon, vähäisine neitsyenkuvineen, Joosefeineen, lapsineen, — Melchiorit, paimenet, pumpulilampaat. Ja ihastui voitosta, jonka hän tuolla nöyrällä pikku hommallaan saavutti: yksinkertainen kansa alkoi käydä seimellä, — ja he kääntyivät — pieniä jouluapuja annettiin varattomille joulu-iloksi —, kääntyivät ja kastettiin. Siihen hän oli vaikuttanut. Miten helppoa ja selvää — kai siis tuossa yksinkertaisessa oli suuri voima! Hänkin rupesi polvilleen jouluseimen eteen. Hänen unessaan loisti etelä, auringon kultana, taivaan sinenä. Rooma, tutkijain, lukijain Rooma, ylinnä Pietarinkirkon hallitseva kupoli, — siellä työ isänmaan ystävänä, maailman rauhoittajana, parantajana omalta osaltaan. Ehkä kerran valtiomiehenä. Selvimmin papin ja piispan työ — Maunu Tavastin purppurainen uni, toteutuva ilman arkipäiväisyyttä. Suuri valloitustehtävä, vaikea ja nokkeluutta vaativa. Ja jalo, pyhä tarkoitus — taivaan vallan lisääminen maan päälle, kansan kohottaminen uskonnollisesta ja moraalisesta viheliäisyydestä rakkauden, s.o. kärsimisen kautta. Marttyyrin ylhäinen, kadehdittu onniko siis — orjantappura ja kruunu? Niin hän meni ja "myi kaikki ja osti sen kalliin päärlyn".

Ja nyt hän on kaukana etelässä — lähti sinne, minne löydetyn kutsumuksen herra hänet johdatti, palatakseen jonakin. Päättäen sulkea korvansa kovan onnen ja levottomuuden, epätiedon, joskus kiusauksenkin ääniltä. Kulkien horjumatta määrään, joka oli ammoin uneksittu, vaistomaisesti tunnettu, mutta nyt annettu ihmeellisenä etuoikeutena veljien rinnalla hänelle: nousu kuolemattomuuteen, johonkin erikoiseen, yli ajan ponnistusten, taivaisen tyynenä, muillekin onnea ja levon heijastetta heittäen.

Näin hän johtui ajattelemaan kääntymistä, näin tuli opistoon. Mutta siinä opistossa ei enää opeteta ajattelemaan, siinä tukahdutetaan ajatus koteloonsa ylenpalttisella työllä, aamusta varhain väsyneeseen yömyöhään, pienillä tunnelmallisilla lomahetkillä. Työllä, jonka tarkoitus on saada väsyneet, omaa jaksamattomat aivot ajattelemaan toisten mukaan. Siellä tiedetään viisaalla armeijasysteemillä, jossa soturien onni ei suurinta merkitse, estää terve yksilökehitys: kuolettavain, tarpeetonten aineiden tutkimisella oma ajatus lähestymästä oppilasta, tai tehdä se houruja ajatuksia häneen rokottamalla vaarattomaksi, vääräksi. Kierot lähtökohdat, elämän puute, maailmalta sulkeutuminen. Tilalle tunnelmia, oiva pohja väärille tiedoille. Logiikkaa: että kykenisi tekemään kirkolle hyödyllisiä johtopäätöksiä — tuosta väärästä, maailman todelle vieraasta perustasta. Väittelytaito: tehdä korppi valkeaksi, päivä mustaksi. Puhe, esiintymistaito: sofistin kaunistukseksi, hurmaukseksi kansalle, joka aina uskoo silmänkääntäjiä, koreita trikoita. Säntillisyyttä, terveyttä: että soturi-orjat jaksaisivat kauemmin ponnistaa kirkkoruhtinaiden edestä. Sellaista niin monta vuotta, että kun viimein elämään pääsee ja silmät ehkä aukenevat, on myöhäistä kääntyä: ei tunne enää yhteiskuntaa, maailmaa. Vain saastattoman sikiämisen ja Marian — mutta ei yhtään Mariettaa; — perisynnin, pyhänhengen ritarit, enkelien leivän, suitsutusastian makean hajun, seremoniat, juutalaisten harhaopit, kirkon organisaatiot, ihmisen esteettisten kykyjen uskonnollistamiset, pax Jesukset. Mutta ei pysty ainoaankaan ammattiin, jolla voisi itsensä elättää. Paitsi papin. Pitkällisellä orjanapidolla on mies tehty mahdottomaksi muuhun kuin orjuuteen. Siis hänen täytyy siitälähin palvella ruhtinasta, jota on alkanut palvella, vaikka se elämä tekisi hänet synkäksi, kyynikoksi. Ei voi peräytyä.

Koulu jo alusta sellainen Minotauroksen sokkelo, että sieltä ei voi päästä. Ensin kääntymys — sitten opistoon. Kukapa hento nuorukainen tohtisi tuollaisen tapauksen jälkeen peräytyä vierovain, pilkallisten entisuskoistensa joukkoon? Sitten tointa — ja vapaa ylläpito, kovat kuuliaisuuden-valat vannottuaan, — niin paljon että tuskin ehtii ajattelemaan itse. Esimiesten valvonta, ripit, surujen tunnustukset heille, toverien valinta — ja portti maailmalle umpilukossa. Sisällä keinotekoisia haaveita, joita pitää tieteen apuneuvoilla pönkittää. Naista ei — nainen on kiusaaja: se kehittää antaumisellaan terveen miehen sielun, hedelmöittää ajatuksen; hänestä vuotaa mieheen toimintatarmo kuin elämän veden virrat.

Siinä hän nyt seisoo sieluni silmien edessä. Aamun pimeässä ovat luostarikellot hänet herättäneet; ja nyt on jo ilta, lyhyt lomahetki omassa sellissä, ensimmäinen vapaa, mutta väsynyt tunteen hetki koko päivänä, työskenneltyään koneellisesti kuin kello. Tarkoituksetta itselleen kuin kello: muut siitä aikaansa tähyävät.

Rooman talvinen ilta, surullinen ja haikea. Pohjatuuli vetää sormet punaisiksi. Piilipuu huojuu pihalla pahankurisesti. Tuossa edessä, kuvapatsailla koristetun palazzonräystään yläpuolella, hohtaa ruusunpunaisia, sameita pilviä: lumimyrsky vuoristossa. Jonoittain kauas eteneviä punapilviä, kuin kulkisi autiolla taivaalla mikä karavaani.

Pilariaan vasten nojautuvan ristisoturin mielestä nuo pilvijonot, hänen uupuneessa tunnelmassaan, ovat kuin pyhimysretkeläisiä: piispoja, ruhtinaita, nuoria ja vanhoja, munkkejakin. Ken rikas, ken köyhä. Tuolla pilvellä on aseseurue: auringonsäteiden kultakeihäät. Tuolla toisella ei; se on vain paljasjalkainen dominikaani. Mutta kaikki he rientävät jonona kuin toivioretkelle, hakien viihdytystä itselleen. Pyhiinvaeltajat ottivat muinoin pyhän virran ihmeitätekevää vettä — ja multaa pyhältä haudalta: amuletin, joka suojelee kaikilta vaaroilta ja suruilta. Niin on hänkin nyt löytänyt rauhan ja tietoisuuden, hän näkee itsensä määrässä, vuosien kuluttua. Synnyinkaupungissaan, itsensä voittaneena, voittajana: — parantaja, paranna itsesi! Unkarilainen magnaatti Zoltánkin on luvannut jo perusrahat kirkkoa varten. — Ympärillä kääntyneiden lauma, pyhiä lippuja, juhlakulkue. Hän nöyränä, rakastavana suitsuttavain kuoripoikain perästä. Niinpä he ovat hänen omituisuutensa syyt näkevät, — ja hän on tunteva koston suloa, koston koko elämälle, jota hän hämärästi vihaa, jolle hän on katkera, sillä hän ei sitä ymmärrä.

Lehtikujassa pihan taustalla kiikahtavat rikinkeltaiset sitruunat kiivaasti oksissaan. Piilipuissa viuhahtaa, soinnahtaa kuin huilun juoksutus — mistä? Oliko se tuon toisjalkaisen kuvapatsaan, faunin huilusta, — vai tuuliko se valitti? Hän säpsähtää, tahtoo katsella pihalle. Ja kas, siellä alhaalla, orjanruoskapensaan vieressä, faunin suulla on irvistys, josta ei tiedä, onko se itkua vai naurua.

Katse kohdistuu väsyneenä muualle. Tuolla on talon katto. Tasainen ja harmaan kellertävä. Ja siellä on joku — tuulessa hulmahtelee sininen hame ja keltainen esiliina — ihana ja hillitty värien yhtymä, iltavalaistuksessa samalla voimakas.

Madonna — Carissima — hän on soma — uhkeat uumat, jotka notkuvat kukkia kastellessa — povet upeat; — kokematon ihailee komeita povia, ne hänestä ovat kauniit; — tukka pikimusta, suu punainen kuin ruusu.

Nainen. Jota hän ei ole koskaan lähestynyt. Eikä saa koskaan lähestyä — kuin ehkä liian vanhana. Elintyönsä uhri, munkki, — eunukki, kuten ehkä jotkut hymyilevät.

Ja hetkeksi hänen kasvonsa synkistyvät. Kuin luhistuisi pyhä temppeli, tabernaakli, lapsuuskaipuun sannalle perustettu. Eihän — sehän on sivuasia. Tai kiusaus — juuri se pyhän Antoniuksen kiusauksen legenda, — hän hymyilee: allegoriaa. Onko siinä moinen tosi pohjana? Tuskin? Miksi ei?

Miksi juuri väsyneellä lomahetkellä tuo — juuri kun on päässyt pyhästä messusta ja ehtoolliselta, — kun on siellä muistanut taivaan asiaa, veljiä, joita toivoisi kääntymään, taivaallista isänmaata, — sillä sellaiseksi on monen vuoden kuluessa, vieraana kotimaan tapauksille, isänmaa jo muuttunut; — taivaan Jerusalemia, sen kaikkia pyhiä, taistelevaa kirkkoa; — kun juuri on ajatellut, että yksinäinen murhe on jaloa, josta palkka, tietymätön, tulee varmasti, — kun on päivän kiireestä väsynyt, niin ettei jaksa ajatella, vain tuntea; väsynyt, että rukoilee terveytensä puolesta, — että sydän on kylläinen ja tahtoo puhua, — miksi silloin juuri tulee tuo arin, armottomin: nainen, haaveksittu ennen ja menetetty?

Onhan kasvanut sammal kivifauninkin sydänalaan, parantunut haava, jonka joku julma siihen iski. Eikö hänen; eikö hän etsiessään, juuri oikeaan uskoon kääntyessään, ottanut huomioon ehkä tätä?

Sehän on Antoniuksen näky: hän on kuin haavoitettu kauris. Missä haava, ei tiedä.

Ja tuon naisen sininen hame ja keltainen esivaate! Puhtaan! Ei, tahraton ei ole kuin yksi! Hän on vain ampuja, vainooja kauneimmassa hahmossa. Diana, metsästäjä on nainen tuolla katolla, — ja ampuu kiduttavan nuolen toisensa jälkeen häneen. Eikö parhain ole jäänyt häneltä untensa tähden?

Tarmo hervahtaa kuin liiaksi jännitetty jousi.

Eikö tuon naisen hymy punaisilta huulilta sano: mikä lie tuossa — eunukissa — jotakin alennusta, nöyryytystä, häväistystä. Elon virroista parhain osa juoksee hukkaan: — miksi et huomannut sitä? Ja nyt seuraa kiusaajia tuhat, kuin lepakoita, vampyyreja pyhimyksen ympärillä. Niin, olisipa hän pyhän asian pyhimys! Tuosta ampuu lapsuuden köyhyys, — nuoruuden haaveet — suureksi tulon himo — kaikki yht'aikaa! Ja kauris, se ammuttu, vääntelehtii kuin sidottuna. Hänen silmänsä pyytävät kuolon armoa, — epäselvissä väsyneen mietteissä; — ja eikö niissä ole katkeruuskin kotia, yksinäisyyttä, vähiä oikeita uskottuja ja koko elämää vastaan. Sokaisevaa, loukkuun ajavaa pakkovaltaa kohtaan!

Iltavalo; puoli taivasta huikaisevaa tulipunaa ja purppuraa, josta kultasäteet sinkoavat. Katolta kuuluu naisen laulu, laulu oranssin kukista. Se laulu on tämä: oranssien kukinta-aikaan on niiden sulotuoksu hyvin vaarallista. Moni köyhä, jolla ei ole kattoa, ei majaa, on illalla nukahtanut oranssitarhain viereen. Mutta aamulla on hänet tavattu kuolleena sulotuoksusta. O dolce morte!

Yht'äkkiä ilta sammuu, kaupunki vaipuu sinertävään usvaan, kuvapatsaat katolla mustenevat. Soimaan helähtävät kirkkojen kellot satoja Ave-Marioita: soitto sadoista torneista, uruista.

Kolkutetaan oveen, palveleva veli tulee, — hän herää; — on viivästynyt iltamessusta, miksi? Hän herää todellisuuteen, hän supisee mennessään niinkuin väsynyt, järjestyksettä, tunteesta vain. Se, ken pitkällisen samassa paikassa olon tähden ei ole saanut virkeitä, uusia kuvia runoonsa, ei ajatuksia, — vain tunteita, jotka mystiikkana ja raskaana toistamisena pursuvat:

Ei tuomiota — ei lankeemusta. Hän, jonka rukous on voimakkain luotujen rukouksista, hän: vihan panen minä sinun ja vaimon välille; — puhtaampi pulmusta, nöyrä, armelias, kääntää kaikki parhain päin — joka kantaa sydämen taivaan seulottavaksi. Sieluni! Kipuja vastaan haltioidu, huumaudu, huumaudu, nouse, sielu! Kärsimys on rakkautta, autuutta, jonka hän suo, rikas kuningatar, taivasten herratar, äiti Maria — puhdas ja tahraton, synnitön, saastaton ennen jo syntymistäsi, — liekki siunattu, vaimoista kaunehin kaikista, enkelin tervehdys sulle…

Vakaana ja hymyillen hän lähtee kirkkoon, rakasta suitsutusastiaa heiluttamaan. Veripunaisissa vaatteissa, hän, keskiaikainen Jussoila, ristiritari, lumisen isänmaansa apostoli.

Tietä, jolta ei enää voi palata.

Rooma, helmik. 1908.

SHELLEYN HAUDALLA.

Protestanttien hautausmaa Roomassa — mikä muu on sen vertainen? Campo Santo Pisassako: pieni pilaripiha, kuolonkuvien joukossa elämän laulu: uhkeat, virkut naiset sitraa sormien, kuunnellen lemmensanoja, joita heidän korviinsa kuiskaellaan. Mutta puita siellä ei ole. Milanonko kirkkomaa? Täynnä prameita muistomerkkejä, marmorista, suuria kuin kirkkoja, — museo. Mutta Rooman protestanttien kalmisto: korkea, ylitsepääsemätön muuri, suljettu elon tanhuajilta, sisällä sypressimetsä, tumma kuin yö, ylenevä taivaalle, joka kaartuu yllä kirkkaana kuin silkki, välkähdellen värivivahteissa kuin helmiäinen. Lieneekö sitä kauniimpaa, ehkä vain vanha kalmisto lapsuudenkaupunkini vierellä: paksuja, valtoineen kasvaneita honkia, haaraoksaisia, — allansa villiytynyt ruohikko, siellä täällä peittoon painuvat paadet.

Mutta tämä Camposanto dei protestanti! Sen vankan portin kautta kuljetaan hämärään hiljaisuuteen, missä kamelia tuuheassa ruohikossa heiluttaa notkeata varttaan.

Siellä, terävän Cestius-pyramidin vieressä, on protestantin hauta,
Percy Bysshe Shelleyn!

Kaunis, saavuttamaton hän oli. Kuin nainen, kuultavan hämärä ja hento. Hänen muotonsa kauneutta kadehdin niinkuin laiseni voi. Ja samalla sitä pilkkaan: siinä kukkasessa oli kukkassielu. Tuossa kukassa: solakassa, puhtaassa, — silmät sinitummat, ylimykselliset kuin minkä Marie-Antoinetten, siinä oli kukan sielu. Ja kuitenkin, ja siksi, hän oli mahtavan meren lemmityinen, meren, joka sulki hänet syliinsä kuolemaan, heitti rannalle, kupeelleen, hapset hiekalle, hymy huulilla.

Rikasta sukua hän oli; miksi sitten runoilla tavoitteli? Se minusta on pilkkaa. Koulu, johon hänet pienenä suljettiin, melankoliseen pimeyteen: kuinka hyvin ymmärrän hänet!

Ja vapaus sieltä päästyä! Hyrskähti kuin aalto kaikkea vastaan! The necessity of Atheism! Ettei mikään hänen sielustaan saanut tukea, että se ei ollut vesi kenenkään myllyyn, että se vapaus oli hänen! Oikean protestantin. Sielunsa puhdas! Kuin taulu, johon ei ole ainoaakaan dogmia, lakia, pykälää piirretty: vain yksi utuinen sana: vapaus, ateismi. Vapaus kuin pilven liito!

Haltiattarensa! Queen Mab! Sen oli riemu nähdä purppuraiset, valtaistuimet nurin, aseiden kantajat veressä, kirkot häpeässä, ei jumalain temppeleitä niiden asemesta, ei mitään.

Mutta yhtä en ymmärrä; että hän sittenkin pyrki taivaihin, lenteli kuun istuimille yön vaunuissa: miten naisellinen ja herkkäuskoinen! Ei sittenkään negatiivisessa, mikä on ainoaa vapaata, — positiivista.

Kuitenkin pyrki rakentamaan tuhatvuotista valtakuntaa, onnen ja ihmisyyden. Naurettava! Naishaaveilija! Ettei enempää tuntenut ihmisjoukkioitaan, joita niin inhosi ja karttoi.

Olemattoman haaveena ja olevan pelkääjänä hänen runoutensa on arvoton. Ei yhtään todellista, ikuista kuvaa siitä kouraantuntuvasta kauneudesta, joka näkyy ja on ikuista.

Utua, hämyä vain. Alastorin luonnonkaipuu, värien hehkussa kuin iltaruskossa, hymni yölle! To the Westwind.

Mutta: ihanaa meidän ajatella, että enin osa hänen ilmaisuistaan oli hetken runoa, ilman ikuisuuden leimaa otsallaan! Mikä iva, jos sinun sielusi kuvista saisi jälkeenpäin iloita se suku, jota vieroit ja kammosit, — matala valtikkain, yhteiskunnan, kirkon, dogmien, aatteiden, ihanteen, taiteen suku, vakava, orjuuteen pyrkivä ihmissuku. Iloita kärsimyksestäsi!

Kauneinta oli juuri kohtalonsa. Kauniina yksilönä haihtua teoitta ilmaan, kuin "Queen Mab", — yön peittäväin siipien varjoon. Hän oli kuin lintu, joka lensi käsistä pois — jättämättä muuta kuin aavistuksen liekki-linnusta. Kaipuun, joka nousee ihmiselon tuhasta, lentää pois.

Kuinka kadehdin hänen kuolemaansa. Yht'äkkiä, hänen aavistamattaan, rakastettu meri tukehduttaa hänet kuin intohimoinen rakastajatar, joka toivoo ensi hyväilyssä armaineen kuolevansa. Ja heitti, tuo elementti, hänet toisen alkuaineen huomaan: Toscanan runorannalle. Sieltä löysi hänet ystävä ja tahtoi saattaa hänet vielä kolmannen elementin yhteyteen. Hänen ruumiinsa paloi alttariroviolla ja lennätti sielun, jota ei ollut, eetteriin, jonne hän kaipasi.

Nyt hän on kotonaan. Luonnossa. Ei missään. Sypressikossa, maan mullassa, josta rikkaruoho ja ruusut kilvalla pyrkivät merkkipaadelle; — sinisilkkisessä ilmassa, josta puitten heiluvain latvain lävitse kimaltaa tuliaurinko. Läntisen suhistessa. Tai katselee pakanallinen yö, tummassa tähtimanttelissaan.

Nimi paadessa kuin hieno kevään sointu, joka haihtuu: Shelley.

Rooma, maalisk. 1908.

KEVÄT.

Rooman laitapuolella, kullankellertäväin muurien vierellä Campagna Romanan reunassa, on vehmas puisto korkeain kivimuuriensa sisällä, — muurien, joiden reunalta muratit riippuvat raskaina vyyhtinä sekä villiviini, joka paikoin tunkeutuu ulos muurien luukuista, sakaroiden välistä ja halkeamista verhoten vanhalla luonnonvärillä koko sulkevan muurin.

Pakanallisen ihana ja houkutteleva on puisto muurien sisällä. Leveää porttia tukee kaksi kivipylvästä, laellaan marmorikuvat. Ja suljetusta pääportista kuultaa puiston autereinen ihanuus, sen sisustan kutsuva kirkkaus. Muurin rosoisia kupeita kiipeilevät muurikasvit pyrkien sisälle. Muurin raoissa kasvaa keväällä räikeänkeltaisia kukkia, outoja, — ja sinisiä silmämohoja, joitakin euphrasioita. Muurin leveällä harjalla tomuisia, kirkkaan sinertäviä kaktuksia leveine, mehevine piikkilehtineen. Jäykkinä harrottaen, — aloeita, mitä lienevät.

Sinne kävellessä yli Janiculuksen, ali Montorion kirkon, jossa tuttu munkki seisoskeli portailla, tirkistellen kipeillä silmillään aurinkoon ja huuruavaan Roomaan, ja tarjosi taas muukalaiselle hiekkaa siitä kuopasta, johon S. Pietron risti oli istutettu, — niin, Montorion kirkon ja kullanpaistavain huvilain ohi vie tie Villa Pamphiliin. Ja siellä, kaupungista poissa, hiljaisuudessa, siellä huomasi kevään tulon.

Lumen valkeus oli kadonnut kaukaisesta vuoristosta; campagna, laiduntasanko — hiljainen, kukonlauluinen — alkoi vihannoida. Mantelipuu-rivit olivat kukkineet. Nyt olivat kirsikat komeimmassa verhossaan.

Suljettu muuri ja sen takana tumma metsän ryhmä. Sitä muuria lähestyessä kahahti aina lakastunut talviruoho jaloissa, ja pitkin muuria, jolla jo kärpäset hörisivät päivänpaisteessa, juosta vilisti sisilisko pakoon tulijan askelia. Näin sen nousevan pitkin muurin jyrkkää seinää: sen vihreä ja kullanvärinen selkä kiilsi, kun se katsoi taakseen, väänteli seinällä ruumistaan, ja sitten se tuokiossa pujahti muurin loukkoon. Mutta — hetken päästä näki sen pienten silmäin kiiluvan taas kolosta kuin nuppineulat, ja se tuli rohkeammaksi, kun ei ahdistettu. Se lähestyi tarkastamaan. Ja kun se huomasi, ettei ollut vaaranpaikkaa, silloin se laskeusi rauhallisesti alemmaksi, rapisi. Ja asettui selälleen kaktuksen leveälle lehdelle, vanhalle, okaattomalle lehdelle, joka riippui harmaana muurin kolosta. Asettui siihen makaamaan — odottamaan kevään tuloa.

Mutta keväisessä, pyhässä puistossa asteli vastaan Kevät, hiekkakäytävillä, vihreillä ruohokentillä. Temppelirakennuksista se tuli.

Millainen oli tuo kevät, tuo neiti Primavera?

Pilvet eivät liikkuneet, taivaan siniväri oli uhkea, päärynäpuut puhtaassa terässä. Kevät henki jokaisesta keltaisesta kukasta. Ja vastaani asteli Kevätär à la Botticelli: kultaiset kiharat kimalsivat, ja helmat olivat sini- ja kultakukista kirjavat. Se liihotti vastaan heti puistossa, kuin kultapyörällä ajellen.

Ja Kevätär johti kulkijaa kautta puiston. Villa Pamphili, — siellä aukeni eteen nurmisia kunnaita, niittyjä, — ja kunnaiden laella suhisivat rauhallisesti pinjat. Väkevät, paksut, suorat pinjat, joiden lakkalatva oli kuin katto. Niiden alla oli kunnaiden ruohisto vihreää, sinervän heleää, välkkyvää kuin silkki ja sametinpehmoista. Pinjain latvojen varjot lankesivat sille raskaan sinisinä ja mustanvihreinä. Aurinkoisia, heleitä nurmia halkoivat puiden runkojen suorat varjot.

Ja metsistöissä, nurmikoilla istui nuorukaisia ja naisia kitaraa soittaen, seppeleitä solmien, — naisten suloiset kädet rauhaisesti ristissä polvilla. Kitaraa soittaen: kai amoriinit leikittelivät vieressä ruohikolla. Mutta soitosta kuului vain muutamia helähteleviä näppäyksiä, laulua ei. Istujain vieressä kohosi marmorikuvia, pinjain varjossa.

Mutta eteenpäin vei Kevätär, kultapyörällään, kukkia sirotellen. Kunnailta alas puiston sydämeen. Vei kukkaniityille, joilla auringonkukat hohtivat kuin lumi, tai geraniumit sinipunaisena harsona. Kukkainen kurjenpolviniitty, huhtikuussa kuin meillä heinäkuussa. Päivä paistoi puiston syvänteessä kuin kesäisessä, vehmaassa ahossa. Valkeat ja keltaiset kaaliperhoset lentelivät, ja hiljaa lirisi ja välkkyi niityn pohjalla mutkitteleva puro. Niityn yli vei vanha silta ja pengermä. Tuuli, kaukaa lännestä lentävä, suhisi lempeästi honkapuiden latvoissa tuolla kumpareilla.

Ja sitten, eteen, eteenpäin pitkin kaartelevia käytäviä, siimeisiä polkuja. Hyvän aikaa, — puisto on suuri. Ja vihdoin aukeaa sen keskellä laaja, avoin kenttä, kuin urheilukenttä tai lasten leikkitanner. Avoin, auringonpaisteinen tasanne, jota sypressimetsät ympäröivät neljältä taholta. Rauhallinen, kirkas kenttä, jonka laisen näette Böcklinin "Autuaitten kedon" taustalla. Muistatteko taulua? Keskellä tätä kenttää, anemone-ketoa, seisoo vanha marmorialttari, korkokuvilla somistettu, muinainen uhrialttari. Alttarin ympärillä kukkia. Jotakin anemone-lajia, jonka terät ovat kuin tummanpunaista, paksua samettia, — toiset kukat kuin liekkejä, mitä lienevät. Ja alttarilla riikinkukko: viuhka levällään, kimaltaen, sulkiaan päristellen.

Nousiko alttarilta sauhu, hyppelivätkö papit pillejä, huilua ja sitraa soittaen sen ympärillä? Ah ei! Mustatakit papinkokelaat kulkivat vain rukouskirjat kädessä sypressikujilla, — tai punaviittaiset jesuiittanoviisit, — ja lehmikarja laidunteli kukkasten keskellä.

Mutta eteenpäin, pitkä, sievä matka. Siellä kaukana, puiston syvimmässä notkossa, on tuuhea lehto. Laakeria, myrttiä, pilaripoppelia. Ja lehdossa järvi tai lampi. Vilppaalia metsäpolulla varisivat päärynäin terät kulkijan jalkoihin, ja kävi kuin tuomen tuoksu. Pimennossa lauloi satakieli, keskellä kirkasta päivää.

Ja sitten tuli se syvä, hiljainen lampi, rannat jyrkät, tai somasti viettäviä ruohikoita. Rauhallisina kuvastuivat siihen viidakot, sekoittaen veden värileikkiin vihreää. Lammen rannalla kuvapatsaita, luolia, nymfejä, nereidejä.

Ja melkein keskellä lampea on pieni saari. Sen äyräällä hento, vaaleanvihreä itkupaju ritvoillaan vettä juoden.

Lammikon poukamissa havisivat joutsenet, ja toisella rannalla, ikivihreillä laitumilla kävivät kauriit, ynyen joskus kimeällä äänellä, kuin itkevät lapset.

Mutta tällä rannalla oli vanhan temppelin rauniot: pystyssä vain pari kolme pilaria ja kamana-paasia. Pilarien välissä pyhä kuva.

Tuo vanha, kullanruskea temppeli — sen räystäspalkilta riippuu siro kukkasvyyhti ja heiluu tuulessa. Sen pilarien kruunuissa pakinoivat naakat, — se kuvastuu kirkkaaseen laineeseen, joka solisee rantahiekassa; — ja kaukaa, jostakin kunnailta, kuuluu taas kitaran näppäyksiä, hälvenee: lienevät äskeiset istujat kululla.

Katson, — ja on kuin tuo madonnan kuva pilarien välissä astuisi ulos tomuisesta kaapistaan. Astuisi ulos ja soluttaisi häveliäästi verhot yltään, sinisen päällysviitan. Siinä hän seisoo vain tummanpunaisessa sisävaipassaan, jonka avaa: ja huulet hehkuvat, punertuvat, rinta on huikaisevan valkea, kasvot hymyilevän kalveat. Ventoa rauhallisuutta. Ja yht'äkkiä hän on Diana, puhdaspiirteinen ja jalo, kuun kaari otsallaan.

Ja kauriit lammen toisella rannalla säpsähtävät, ne teroittavat kuuloansa, ne vilkuvat sinervin, kuultavin silmin: jotakin kuului! Ja ne kapaisevat pakoon, ylös rinnettä, ohuin kinterein. Nyt joutsenet, tuolla etäällä, posahtavat lammessa: lyövät siipiään, pyrkivät lentoon! Diana, kas! Hän tempaa jousen, hänen otsansa kuu välkähti, hänen viittauksestaan vilisee viita eräneitoja. Nyt nuolet kaarelle, metsästys kautta rinteitten. Kukat lakoavat, loiskahtavat rannan aallot, hei, läpi lehdon, räiskähtää oksat, pyryävät puitten kukat. Niin yli kenttäin, niittyjen he kiitävät kauriiden jäljestä, — kauriiden, — kauas sinne, missä sininen vuoristo hohtaa.

Dianan metsästys?

Ei, automobiili se vain oli tullut, huristen ja pöristen, torvea soittaen. Pelästytti kauriit ja joutsenet, paikallaan oli madonnan korea, metallinen kuva.

Automobiili seisahtui, tuprahti lammen rannalle. Siitä törmäsi kaksi englantilaista missiä ja saksalainen herra Grossartig. Misseistä toisella vaaleanpunainen päivänvarjo ja tomuinen hattu, ruskeat, ryppyiset kasvot. Toinen pieni, punainen Baedeker kourassa. He harppasivat kaikki kolme eteenpäin, he seisahtuivat kaikki rivissä, harppasivat askelen taaksepäin ja huudahtivat yht'aikaa: "Ooh, kuinka kaunista!" ja levittivät käsiään. Sitten he panivat silmälasit päähänsä ja kopeloivat pilareita ja merkitsivät kaikki pieneen, sinikantiseen vihkoon. Sitten he raastoivat kukkavyyhden pilarin kruunusta alas, — ja lähtivät Cascadille. Siellä he taas harppasivat askelen taaksepäin hermafrodiitin kuvan edessä, joka makasi heihin selin. Ja huusivat yhtaikaa: "Her jee, kuinka kaunista!" Ja missit menivät toiselle puolelle makaavaa tyttöä, — ja: huih, miten heidän kasvonsa venyivät! Miten heidän silmänsä katsoivat pystyn soikeina. Eihän se tyttö ollutkaan, se oli hermafrodiitti!

Ja nyt he riensivät vaununsa luo, eivät merkinneet yksityisseikkaa muistiin. Ja auto ajoi, hörisi pois — jättäen jälkeensä wunderschön turisti-katkun.

Sitten, — sitten: jo tulee taas esiin kevätneito, kultakiharainen monna Primavera! Tulevat esiin, kun pölypilvet haihtuvat, joutsenet, nyppivät höyheniään ja sukeltelevat, pyrstö pystyssä. Ja ruskeasilmäiset kauriit palaavat.

Ja jälleen kuljen vienoa alhoa, vehmasta, puron poimuttelemaa, jonka taustalta, sinertävistä uduista kuultaa kaaripylväineen huvilinna, — villa valkeamuurinen, kukkamaljakkoineen. Ja tuolla korkeain pinjain siimeessä istuu äskeinen seurue, yhä hiljaisempana, — kitaraa näppäillen. Soittoa ei kuulunut, vain säestyksen helähtelevät kumahdukset.

Niin rienteli Kevätär, kultakiharainen, kultapyörällä liitäen, monna
Primavera!

Rooma, huhtik. 1908.

FLORA-TARINA.

Viepä Kevätär nyt muinaiselle Forumille, kirkkaana huhtikuun päivänä. Vie alas pieneltä Pietron piazzalta, kautta siimeisen, ruohoisen kadun, alas harjulta, jolla seisoi Neron kultatalo: sen kohdalla nyt piilipuu on suloisen vaaleassa ritvassa. Tuossa avautuu eteen Forumin aukeama, ensin Colosseum. Kullankellervässä auteressa kylpevät pyöröteatterin kaaripiirit, kolminkertaisina, päällekkäin. Kuiva hietapöly lentää pilvenä. Tuolla johtaa muinainen Via Sacra oikealle, Forumille, Rooman ja Venuksen temppelin raunioiden ohi.

Via Sacralla aurinko paistaa, pyhällä tiellä, jonka sileitä paasia satojen sukupolvien jalat ovat astelleet. Se vie Tituksen riemuportin alitse, joka hohtaa korkealla kannaksella valkeana kuin lumi. Portin holvista aukeaa eteen koko vanha Forum; vasemmalla humisee Palatinuksen raunioilla pinjapuisto, oikealla kalahtelevat keskiaikaisten kirkkojen kellot ikuista rauhaa. Mutta kauimpana edessä kohoaa Capitolium, keskellä siro kellotorni.

Forumilla, tuossa vasemmalla tavernoissa ja kellareissa versovat pensaat täynnä keltaisia kukkia. Muinaisilla pihoilla tuoksuvat syreenimetsiköt. Raunioiden keoilla ja sortuneilla seinillä hohtavat unikot. Kuin punainen matto. Muutamat sorakasat ovat aivan narsissien tai iriksien peitossa. Alhaalta taas, etäältä, hohtaa marmorivalkea Forumin pääpaikka: temppelien pylväät, voittopatsaat, riemuportit.

Kevätaurinko kulki Forumin poikki, kultaisena, tummanpuhuvalla taivaalla. Palatinukselta hyökkäävät suihkuojat kohisivat. Kirkkojen kellot kalahtelivat, Capitoliumin tornikello helähti tunti tunnilta. Sanomaton hiljaisuus. Vestan neitseiden atriumissa marmorialtaassa välkkyi vesi kuin myrkynsininen peili, — ja altaaseen kuvastuivat mustanpunaiset ruusut, — hymyillen tummaa, salaperäistä hymyään. Kirkkaina seisoivat ympärillä vestaalien kuvapatsaat.

Silloin tuntui siellä usein, kuin vanhat jumalat eivät olisikaan kuolleet. "La resurrection des dieux" soitti mielessä! Ne nukkuivat vain levon unta muinaisuuden paatten alla.

Hyvä oli levätä puiden varjossa ja antaa entisten kevättarujen herätä mielessä.

Muinoin eli Roomassa kreikkalainen kuvanveistäjä, nuori, nimeltä Pheidon. Kirkas ja riehakas hän oli, keskellä aikaa, joka oli jo kultakauden loppua, sillä hilpeät vanhat jumalat alkoivat riutua, ja sijaan tuli raskaita, kalvaita hahmoja: idän jumalat, Mitrat ja Osirikset. Mutta nytpä, kun hän eräänä kevätaamuna astuu asunnostaan kadulle, hän on synkeä. Huomenna on Floran juhla, ilon ja jälleenheräämisen. Viikon hän on ollut synkeä, laihtuneet ovat hänen kasvonsa ja katkeruuden riuduttamat. Mantelipuut ovat kukkineet hänen asuntonsa edustalla, hymyillen kuin vuoriston raikas lumi kaukaa, mutta hän ei ole niiden kukintaa huomannut. Hänen silmänsä ovat olleet kääntyneet häneen itseensä, synkkiin mietteisiin, ratkaisemattomaan pulmaan. Niin, mantelipuut olivat kukkineet ja tulleet punertavan ruskeiksi, hurmeen värisiksi, ja tekivät nyt jo pientä hedelmää, mutta hän ei ollut niitä huomannut, Pheidon. Niin myös kirsikkain kevätloistoa ei ollut havainnut. Ja nyt, viime yön, olivat satakieliset viserrelleet hänen asuntonsa pihalla, mutta niiden laulu oli häntä vaivannut, herättänyt hänet kuolontuskaan unohduksen halauksesta. Niin hän kulki synkissä ajatuksissa, valvoneena kaidoille kaduille ja tuli kiertäen keskustaan Forumille, jossa pilaristot aamuauringossa paistoivat ja viirit liehuivat aamutuulessa. Sielläpä jo väki hälisi, ja kirjavat vaunut vierivät kuormanaan kevätkukkien uhkeutta, ruusujen punaa ja narsissien valkeutta. Huomennahan oli kevään ja Floran juhla. Siksi oli pylväiköt kaunistettava seppeleillä ja kukkasköynnöksillä, siksi oli torilla vilinää ja huimaa riemun huisketta. Sinne Pheidon kulki ajatuksissaan. Mutta kun hän tuli tuonne ilon ja riemun paikkaan ja kohotti kasvojaan, niin hän kuin heräsi, hän säpsähti: hän luuli kaikkien juhlan valmistajain, naisten ja nuorten miesten, häntä katselevan, surkutellen hänen onnettomuuttaan. Tietysti eivät nuo sadat oudot hänen suruaan tienneet, eivät häntä katselleet. Mutta kiireesti hän kuitenkin väistyi torilta, temppelien vieritse, kaidalle sivukadulle, katosi hammasta purren. Ja sitten hän, aamuviileässäkin, kulki kadun synkeätä varjopuolta, ikäänkuin aurinkoa ja sen kultavaunuja vihaten. Niin hän kulki ja joutui vihdoin minne jalka vei: keisarikukkulan taakse suureen puistoon, toisen kukkulan rinteille, ja asettui sinne pinjain siimeeseen. Siihen hän istahti penkille, pää kumarassa, kulmat varjossa, suihkuakaan eteen, jonka kupeissa lähdeneidot ja faunit löivät leikkiään. Mutta kas, kun hän istui, niin kiemurteli suihkulähteen luo auringonläikkään hänen eteensä vihreä käärme. Hän ei sen tuloa huomannut, se asettui kiemuraan lämpöiselle paadelle ja nukahti siihen. Mutta kun Pheidon sattui kasvojaan kohottamaan, niin käärmeen hän nyt huomasi, vaikk'ei ollut kirsikkapuiden suloista valkeutta nähnyt. Ja hänet valtasi vimma, hän nousi, ja matelijan varalta, joka hänelle pelästyneenä näytti hampaitaan, hän tempasi puun oksan ja pieksi kyyn veriseksi vyyhdeksi, ikäänkuin siihen vihansa purkaakseen. Mutta siitä hän väsyi ja istahti taas penkilleen varjoon, otti poveltaan pienen punasinisen kiven ja alkoi leikata siihen strutsin sulkaa, tumman Osiris-jumalan ikuisuuden merkkiä.

Mistäpä sitten syyt tähän kärsimykseen ja tumman kiven muovailuun, josta kuulsivat Osiriksen, tuonelan uskollisen herran, merkit? Pheidon oli lemmestynyt aikaa sitten roomalaisnaiseen, — nimeltä Flora, hänkin, — saamatta vielä täyttä vastinetta rakkaudelleen. Tällä naisella, kauppiaan vaimolla, oli vartalo hyväiltävä ja hyväilevä, hipiä valkea, otsa raskas, kädet kuin helmiäinen, luodut hyväilyä varten. Pari kuukautta sitten he olivat tavanneet toisensa Osiriksen temppelissä, jota Pheidon koristi kelloin ja lootuskukkasin ja jossa Flora joka päivä kävi, sillä hänellä oli nuoressa suloudessaan painumus mietiskelyyn, punnintaan, kaivaten suloisen Isiksen tavalla uhrautumista jollekin, koska hänen puolisonsa päivät kuluivat poissa hänen luotaan kauppahuolissa. Niin oli nuori nainen kaivannut ja itämaisen temppelin hämäryydessä vaipunut jalon, ankaran Osiriksen oppeja miettimään, ja luvaten olla tuolle oikeuden jumalalle iäti uskollinen hän teki hyvää elämässään ja kävi joka päivä rukoilemassa ja uhraamassa Osirikselle. Siellä, vasaransa iskujen seisahtuessa, Pheidon oli lemmestynyt hänen vartalonsa kauneuteen ja hänen äänensä kärsivään suloon ja Flora taas nuorukaisen kirkkauteen, hänen nuorekkuuteensa ja lootuskukkiinsa, joita hän esipihan pilarien päihin veisti. Siitä päivästä ei naisella ollut enää rauhaa. Kun hän vaelsi kukkinensa temppeliin, niin hän tiesi, että hän siellä näki Pheidonin ja että hän halusi hänet nähdä. Mutta hänet vain: siispä hän kääntyi takaisin, kuin Pheidonia paetaksensa. Tieltä hän palasi kuitenkin ja kävi temppelissä yhä uutterammin, tuskissaan, että hän jumalansa pahoittaisi, myös peläten, ettei siellä ehkä nuorukaista tapaisikaan. Mutta Pheidonhan oli siellä melkein aina; ja kun Flora oli kulkenut esipihan kautta hänen ohitseen temppelin hämärään ja laskeutunut alttarin eteen, sai Osiris hänen sielussaan Pheidonin muodon ja kirkkaat silmät. Silloin hän nousi ja pakeni pois, palatakseen temppeliin jälleen. Yhä hartaammin hän rukoili utuista Osirista, ja kun hänen luomensa uneen ummistuivat, niin unessa astui Osiris hänen luokseen. Ja siellä Pheidon ja Flora tutustuivat toisiinsa. Pheidon näytti hänelle veistoksiaan, joista he keskustelivat; niinpä he yhdessä koristivat jumalan monipihaisen temppelin. Ja kun Flora kuunteli Pheidonin ääntä, niin hänen täytyi sulkea silmänsä, hän tunsi suuren onnen siinä, kuin ei olisi tiennyt, Osirisko hänelle puhui ja nauroi vai Pheidon, vaippa olkapäällä, vasara kädessä. Ja kun Pheidon huomasi hänet sellaisena, niin hän oli kyllin onnekas.

Niin kului monta aikaa iloisesti; mutta kun heissä rakkaus kasvoi ja lemmen täyttymyksen piti tulla, kas silloin Pheidon sai kokea outoa, avatessaan sydämensä Floralle pilariston hämärässä, kiihkeitä sanoja lausuen. Flora väistyi valkeana, huulet hehkuen ja silmät loistaen, mutta väistyi pois. Ja kun he sitten tapasivat, niin Flora sai sanotuksi, ettei se tapahtuisi koskaan, niin suuresti kuin hän Pheidonia rakastikin. Poishan olivat Floran sydämestä väistyneet kirkkaat entiset jumalat, ja paikalle olivat tulleet itämaiset, hämärät ajatukset, oikeuden Osiris, joka punnitsee ihmisten tekoja kultavaaoin, hallitsee ruoskalla ja valtikalla. Annetut lupaukset, toiselle vannottu uskollisuus, niiden unohtamus oli Osirikselle rikos, joka rangaistaan pitkällisellä tuonelalla.

Mutta Eros taisteli Itämaan hirviöitä vastaan. Jo salli Flora Pheidonin tulla kotiinsa, hänen kammioonsa, ja salli hänen suudella noita haluttuja, hehkuvia huulia. Mutta kun Pheidon silloin anoi kirkkainta, puhkesi Flora kyyneliin, ja hänen sanansa näyttivät olevan kuin kallio. Ja kun nuorukainen tuskan ja uhkaustensakin jälkeen valitti, ettei Flora häntä rakastanut kuten vakuutti, — silloin Flora sinkautti auki vaippansa ja avasi sydänalansa hänen suudelmalleen, näyttäen, ettei hänen rakkaudellaan ollut muuta rajaa kuin yksi, outojen jumalain merkitsemä. Yksi tie pelastukseen oli: että Pheidon veisi hänet pois, kauas jonnekin. Mutta Pheidon, taideniekka, hänkö olisi uskonut lemmen pitkäikäisyyteen, niin tulisesti kuin hän Floraa rakastikin; hänkö olisi hennonut viedä lemmittyään kodin turvasta? Ja niinpä hän sanoi katkerasti Floran sanat hulluiksi houreiksi ja kääntyi sitä tulisemmin kuvaamaan heidän parhainta nuoruuden kukoistustaan, elon kultamaljaa, jonka iki-valtiaat jumalat tarjoovat vain harvoille, syösten vihansa kuiluun sen, joka sitä halveksii. Mutta voi! Turhaan hän käytti rukouksia ja uhkaa, suloutta ja hellyyttä: vastaus oli kyyneliä ja kylmyyttäkin, jos taistelu rajuksi yltyi.

Niin seisoivat rakastavaiset Osiriksen hämäräin laintaulujen edessä; naisen silmät vuodattivat kyyneliä yhä viljemmin, ja hänen kasvonsa harmenivat riutumuksesta. Mutta sitä uutterammin hän kulki kuitenkin Osiriksen temppelissä, toivoen apua samalta luojalta, jonka käskyjä noudattaen hän oli saanut tuskat poveensa, tuskat, joista hän halusi päästä ja joihin hän oli lempeä etsien antanut itsensä luisua, saaden iloa itse kyynelistäkin. Mutta Osiriksen ilmestyksen aika ei ollut vielä tullut.

Niin oli mennyt jo kaksi kuukautta turhassa, ja sillä ajalla oli kirkas nuorukainen synkennyt, hänen elämänsä oli kuin tulen, jota tukahdutetaan. Niin, hän oli tullut synkäksi, hänen verensä nousi kapinaan sitä vastaan, joka oli syynä hänen kärsimyksiinsä. Usein hän vannoi, ettei heltyisi, vaikka näkisi Floran ruumiina; mutta kun hän sitä ajatteli, niin hän kauhistui, anteeksi anellen. Ja kun hän muisti Floran kyyneliä, niin hänen vaivansa unohtuivat; mutta sen sijaan hänen vihansa kohdistui itse ajan ajatuksiin, Osirikseen, — hänen leikatessaan tuon jumalan merkkejä kiveen, muistoksi Floralle, koska Flora sitä jumalaa rakasti. Hän toivoi, että surma ampuisi häneen nuolensa, ja hän kulki tahallaan Suburran iltamyöhään arveluttavilla kujilla, odottaen että jonkun rikollisen tikari tai tauti hänet tappaisi. Mutta Osiris, jonka amulettia hän veisti ja jonka temppeliä hän oli jalosti kaunistanut, Osiris kai Pheidonia suojeli, tuo hänen vihaamansa jumala. Säästääkseen vielä kauheammille kidutuksille? Joten hän usein, raskaan vihan ja tuskan vimmassa, aikoi riistää hengen itseltään; mutta kuinka hän olisi voinut, olisipa hän sillä tuottanut tuskan sille, joka häntä rakasti. Niinpä hänen työnsä temppelissä keskeytyi, ja hän hoippui päivät pitkät toimetonna, kuin juopuneena, Campagnan suorilla teillä, väistäen elämää ja ihmisiä, kaupunkia. Niinpä tänäkin juhlan aattona, jolloin hän pakeni riemuisesta väkijoukosta puiston yksinäisyyteen.

Ja olipa hän turhaan miettimiseen väsynyt ja usein päättänyt palata kotimaahansa, kirkkaan Aphroditen Melokseen, heittääkseen siellä sielustaan surun paulat.

Nytkin hänelle tuli se luja päätös; hän nousi istuinpaadelta ja lähti tyynenä astelemaan Tiberin saarelle päin, joka oli keskellä virtaa kuin marmoriin veistetty kolmisoutu, terävine keuloineen, kajuuttana perällä terveydenjumalan temppeli, mastona kultainen triumfipylväs. Oli tullut ilta jo; aurinko oli vastarannan vuorten takana, ja veripunaisina hohtivat Aventinuksen sypressit ruskon heijasteessa. Siellä seisoivat, siltain alapuolella sisäsatamassa, pitkäairoiset kolmisoudut, joita lastattiin ja varustettiin matkalle. Pheidon meni, tiedusteli trireemien kulkua, ja kun hän pian sai kuulla, että pari niistä oli Flora-juhlien jälkeen, jos tuuli salli, lähtevä itään, niin hän kiiruhti päättävästi kaupunkiin, valmistuakseen matkalle ja heittääkseen Floran. Mutta kai sattuma, tottumus ja kaipaus veivät hänen askelensa juuri Osiriksen temppelin, tuon turman paikan ohitse, jossa hän oli niin usein, päivin ja iltamyöhään, kohdannut rakastettunsa. Siihen hän seisahtui nytkin, hätkähtäen, huoaten — ja meni vielä portista sisään, esipihalle, jossa hänen tuoreet lootuskukkansa loistivat matalain pilarien päissä, ja kulki edelleen, tuijottaen kaikkein pyhintä kohti. Floraa ei ollut siellä, mistä tumman, kielletyn harson takaa kuumotti Osiriksen kuva, kädet ristissä ryntäillä.

Mutta siihen tuli temppelin puistosta, jossa kuulas lammikko päilyi, pappi poikasten ja miesten seuraamana, kukkavasujen kantajain, joiden toimeksi tuli koristaa nyt pilarit ja pylväiköt iriksillä ja palmunlehvillä, huomisten juhlain varalta, kaikille jumalille pyhäin. Hän oli kolmileukainen ja hymyilevä, silmät älykkäät, ripset sinisiksi väritetyt, huulet ohuet ja viisaat. Hän näki Pheidonin seisovan siinä synkkänä taas, — ja eikö hän Floran rukouksista ja ripistä tietänyt heidän asiaansa? Hänen oli käynyt sääliksi kahta harhaantunutta, ja hän tunsi velvollisuuden heitä auttaa, sen herran palvelijana, jonka käsky tuotti sellaista onnettomuutta. Ja kun hän nyt tuli nuoren Pheidonin luo ja kuuli ystävältä, että hänen aikomuksensa oli lähteä ja jättää työnsä, kaikki, niin nyt hänen oli hupainen aikeensa täytettävä. Eikö hän ollut Aleksandriasta syntyisin, viisaasta ja uudesta, jossa osattiin ajatella kirkkaasti? Osiriksen, Isiksen ja Horuksen, jalouden ja hyvyyden henkien maasta? Typhon oli kahlittava. Niinpä hän pisti kätensä tuttavallisesti Pheidonin kainaloon ja vaikenemista vannoen vei hänet temppelin puistikkoon, jättäen palvelijat temppeliä koristamaan.

Pian astuikin Pheidon papin seurassa ulos temppelin edustalle, ja hän vapisi jännityksestä, hänen poskensa hehkuivat toivosta ja ilosta. Ja kas: tuolla kukki läheisessä tarhassa kirsikkapuu, täynnä hentoja valkoteriä, tuhannet aukeamatta vielä, hienosti punertaen; nyt hän ne huomasi. Ja pappi ja Pheidon hyvästelivät, lähtien päätä nyökäyttäen eri suunnilleen.

Sillä hetkellä oli Flora, jonka kasvot kuulsivat hienoina kuin elfenluusta leikattuina, kammiossaan, Osiriksen pieni veistokuva edessä, kalvaana riutumuksesta. Hän rukoili selvitystä tuohon: ollako Osiriksen vai ei, — ja vaaka oli huolettavasti Pheidonin puoleen kallistumassa. Monta päivää oli Pheidon väistänyt häntä; millä kahleilla hän voisi hänet sitoa, pidättää hänet lähellään? Pheidon, hän on kaikki, mitätöntä muu, koti, rikkaus, Osirisko myös? Pheidon: mitä on muu hänettä: kuolon tyhjyys! Pheidon oli sanonut: rakkaus on virvatuli, joka jättää eksyttämänsä pimeyteen. Niin ei saanut olla, Flora tahtoi hänen näkevän, että se oli onni. Niin hän tahtoi, mutta kuinka; siinäpä hän nyt taas odotti Osirikselta selvitystä ja lohdutusta. Silloin ilmoitettiin, että pappi tahtoi häntä tavata. Ja pappi puhui, viisaasti ja arvokkaasti, vakavana, kauhistavana Osiriksen lähettiläänä. Floran uskollisuuden jumaluutta kohtaan on Osiris muistanut ja on heltynyt ja aikoo hänen rukouksensa kuulla. Hän on palkitseva hänet onnella, joka on kuin ikuisuuden rauha, kuolema: hän tulkoon Osiriksen temppeliin nyt. Se on huomisiin juhliin valmis, koristettu, seppelöity; veistäjän työ vain kesken: Pheidon matkustaa pois, Melokseen, — ellei ole jo matkustanutkin. Silloin kohoaa ja luhistuu Flora; kaikki sulot, toiveet, kauhu ja täyttymys, kirkkaus hänessä yhtyvät. Mutta kun pappi astuu kadulle, luvattuaan tulla Floraa noutamaan, niin hän astuessaan hymyilee tyytyväisenä.

Miksi Flora ei olisi uskonut, että Osiris tahtoo tänä yönä keventää tyttäreltään taakan, jonka on hänelle koetukseksi määrännyt.

Ja sitten illalla, kun kevätkuu on kohonnut heleälle, siniselle taivaslaelle, pappi palaa ja noutaa Floran, vie hänet vakavan Osiriksen temppelin luo, taluttaa Floran, jonka silmät loistavat uskoa ja mieluista uskomista, — sillä se hetki oli tullut, — temppelin tummaan kammioon ja avaa sen verhot hänelle, tuoden hänen käteensä maljan ja sanoen, että hänen tulee, unijuoman juotuaan, levätä ja odottaa Osiriksen ilmestymistä ja salaperäistä vaikutusta. Ja hän poistuu temppelipilaristojen kautta kaduille, lukiten jälkeensä pyhät ovet.

Flora on lähtenyt temppeliin kuin rakastajan luo, silmät loistaen, mitään ajattelematta; hän asettuu nyt lepolavitsalleen pitäen kultamaljaa povensa päällä. Hän ajattelee, että Pheidon on mennyt, iäksi mennyt, ja haluaa uhrautua itse jotenkin, kuin suloisella kuolemalla; kuolemalla jotakin sovittaa. Tokihan on kuolemalla armahtava Osiris oleva hänen muotoisensa. Niin hän lepää silmät loistaen, ja tähdet loistavat äärettömältä taivaalta, cellan oven tummista verhoista, ja hän painaa huulensa uhrimaljan laitaan ja kallistaa sen.

Ja Osiris tulee, ei vakavana ja peljättävänä kuin hänen kuvansa verhon takana; verhon takaa hän astuu, taivaallisessa loistossa, otsallaan sulka-diadeemi; se oli Pheidon, mutta kuitenkin Osiris, joka oli Floralle tuottava kuolon sulouden. Ja Flora sulki silmänsä, niihin koski sitä suloutta katsoa, — ja huulet sulkivat hänen janoavan suunsa, ja Osiris liversi hänen korvaansa jumalaisia sanoja suloisemmin kuin satakieli. Niin veivät Floran kuin tummat, suuret siivet jonnekin korkealle, jossa tähdet sinkoilivat ja sammuivat, hänen ummessa luomin jättäytyessään hyväilyyn, oli se sitten Osiriksen tai Pheidonin, hänen muotoisensa.

Mutta aamulla, kun päivä sarasti, — silloin hälveni Osiris jälleen tumman verhonsa taakse; mutta sitä ennen hän kietoi Floran kaulaan kultarihman, jossa riippui violetti kivi ja siinä Osiriksen tiaran sulka, ikuisuuden kuva. Mutta nyt tunsi raukea Flora, punehtunein huulin hymyilevä, jo sellaisen riemun, että hänestä olisi tosiaan ollut rikos epäillä, Osirisko häntä oli lohduttanut. Ja onneansa naurahtaen hän lähti keveänä temppelistä.

Pheidon, hän riensi jo viinilaulua hyräillen aamun kalpenevia katuja, ja kun päivä nousi, Flora-juhlan päivä, tyhjensi maljan jumalain kunniaksi. Ja sitten hän meni kotiinsa, ja kun korkean päivän säteet vihdoin avasivat hänen silmänsä, hän kuuli kaduilta jo juhlan pauhun, parhaillaan evoet ja huudot ja tuubain soitot. Kiireesti hän pukeutui ja riensi keskelle elämää, pilaristoihin, pylväikköihin, joissa lainehti kirjava kansa. Tuolla Dionysos, muratilla seppelöitynä pantterivaljaikolla: tuolla kukilla koristettuna, korkeissa kukkavaunuissa Flora-jumalatar, perästä faunien tyrsosta heiluttavat ja valko-käsivartisten tanssijatarten liuta. Niin evoena kansan joukko virtasi Via Sacraa myöten, ohi riemuporttien, jotka päivä pani huikaisemaan kuin kevätlumi.

Niinpä vieri siis kulkue temppelien ohi ja Pheidon kulkueessa. Osiriksen temppelin ohitse vierittäessä, siellä hän näki temppelin portailla, kirjavain viirien alla, Floran: pukeutuneena sinisimpään silkkiinsä, riemusta loistaen, sylissä kukkia jumalalleen, temppeliin menossa alttarin luo. Pheidon huomasi hänet ja vartioi, näkeekö Flora. Ja Flora näki, Pheidon tervehti nauraen, ja Flora punehtui ja kääntyi, mutta pyörähti vielä takaisin ja otti korun kaulaltaan ja suuteli sitä Pheidonin nähden. Ja sitten hän meni ja vei kukat Osirikselle, uhrina siltä, jonka tämä oli valinnut onnelliseksi tulemaan, — asteli ylpeänä, syli täynnä narsisseja ja liljoja.

Rooma, toukok. 1908.

SISILIA.

Meren helmassa on saari, kolmikulmainen, — siitä myös nimi Trinakria.

Se meri on niin sininen, että voisi sanoa, ettei ole nähnyt sinistä väriä, jollei sitä ole nähnyt! Jalovärinen pohjoismaalaiselle, joka ei väristä mitään tiedä, tuo Homeroksen usein mainitsema orvokinväri, — samalla kuin Indian jaloin indigo. Niin ystävällisen ja iloisen sininen, ettei luulisi siihen voivansa hukkua.

Ja laivat väikkyvät sen kalvolla kuin lasten lelut, joihin on purjeeksi pistetty valkea joutsenen sulka. Luonnon ihana, levoton, leikkivä sielu. Meri, joka hymyilevänä sinijuovana yhtyy taivaaseen; punertavat purjeet, joita läntinen paisuttaa ja kallistaa.

Sen "sinertävän syvyyden päällä" on saari, tummanvärinen, autereinen, utuinen. Joskus aivan violetti tai sinisen-punertava. Se on Sisilia, muinaisuuden Trinakria.

Sen saaren rannat nousevat paikoittain merestä jyrkkinä kuin seinä, kotka-korkeina: pohjoisessa ja idässä.

Ja tuon seinän juuressa kimaltaa meri niin kirkkaana ja läpikuultavana, että erottaa monen sylen syvyydestä sen helmasta auringon valorenkaat, jotka helottavat kuin kulta; jopa tyynellä vihreät levät ja punertavat korallit sen pohjasta.

Mutta paikoitellen rannat ovat aavoja, aukeita ja tasakumpuisia vehnävainioita: eteläranta. Tai kaarevia lahtia, niinkuin idässä, joihin Joonianmeren mainingit hyökyvät virstoja pitkinä, säkenöivinä helmivöinä, valkeina kuin huikaisevin maaliskuun lumi, tuosta hymyilevästä merestä kohoillen.

Sillä saarella on mahtavia kaupunkeja jyrkkäin rantavuorten juuressa, suurine satamineen, joissa vilisee laivain mastoja kuin metsää.

Siellä on pieniä kaupunkeja miljoonakaupunkien raunioilla etelässä, viljeltyjen vainioitten reunassa. Siellä on somia huvilakaupunkeja, iloisia kyliä rantajyrkänteiden hyllyillä, riippuen meren päällä kuin meripääskyn pesät, — turvallisina kuin merikotkain pesät.

Aavoja, punertavia ja aaltoavia vehnävainioita meren tasankorannikoilla. Jyrkillä rinteillä ja sisävuoristossa hedelmätarhat, joissa oranssi paistaa kultana, sitruuna keltaisena kiiluu, kirsikkapuut kantavat raskaan taakan, — öljypuut, leipäpuut. Siellä viihtyy sokeriruoko, papyrus. Siellä kilisevät vuorilaitumilla ja kaupunkien, kylien mutkaisilla kujilla vuohien kellot. Karujen kallioiden povessa piilee rikki ja hopea ja lyijy, akaatti ja jaspis. Siellä on kaikki rikkaudet, mitä luonto luo.

Sellainen utuinen maa meren keskellä, kuin meren kasvattama! Ja saaren itäpäässä, ulottaen liepeensä kauas länteen, siellä nostaa huippunsa saaren muiden ääriviivain yli Etna! Vesuvius, se on kääpiö tuon utuisen pyramidin rinnalla. Etna: sen kupeet alenevat pehmein laskoksin, sen helmoissa ovat rypäletarhat ja oranssilehdot. Sen pilvienylisessä, terävässä kärjessä on usein vielä kesäkuussa lunta, sillä kaikkea pitää sillä saarella olla.

Mutta lumen keskestä nousee valkoista sauhua. Ja joskus se sauhu mustaksi synkistyy. Pilviin kääriytyy Etnan otsa, se suuttuu, vuori ja maa tärisee sen vihaa. Se pukeutuu veripunaiseen vaippaan, se nakkelee kiviä ja suitsee tulta. Ja hautaa palaviin virtoihin kaupungit aina Syrakusaan asti, mutta hävittää kauempaa viljelykset maanjäristyksellä.

Sellainen on Sisilia, ylinnä jalo Etna.

Oli aamu, kun tuon kauniin saaren ensikerran näin. Mereltä raikkaita tuulenhenkäyksiä: yksi pohjoisesta Tyrrhenan mereltä, toinen kaakkoiselta Joonialta. Meri oli aamun hämärässä vaaleaa kuin maito, tai kuin himmeää hopeaa.

Merilinnut jo hälisivät; saaren vuoririnteet alkoivat kellertää: ylimmät huiput kääriytyneinä punahattaroihin. Lahtien valtaviin puolipyöröihin sohahtelivat aamumainingit pitkinä helmijonoina, nousten meren kohdusta, joka alkoi, auringon välkähtäessä autereisten vuorten takaa, kiiltää hiottuna hopeana. Sitten se muuttui pikaisesti sinertäväksi, väkevämmän siniseksi. Sitten violetiksi, siellä täällä rannan varjoissa viheriää, virien kohdalla punertavaa.

Niin, kun aurinko oli kohonnut ja rakentanut merelle kultaisen tien, oli meri lähempää rannoilta kuin vihreää smaragdia. Kauempaa heleänsinistä kuin safiiri. Mutta sen väri tummeni taivaanrantaa kohti, jossa sen hymy oli hurmaavan sinipunainen kuin ametistin.

Ja kaikkialla tuossa tuulisessa meressä väikkyi uduissa valkeita ja ruusunpunaisia purjeita, ohi korkeain rantain, kuten kyyhkynsulkia jossakin sinisessä ruusuöljyssä, rosogliossa.

Näin ikkunain kimaltavan kultaa, — vuoristojen sauhuiset auteret, satamain mastot, purjeet. Väki kierteli ylös vuorikyliinsä mutkaisia teitä, ikivanhoihin, linnoitettuihin kyliin, tai ajeli kuvakoristeisilla rattaillaan. Ja silloinpa soinnahtivat sielussani kuin muinaisen sankarirunon keveät, iloiset säkeet.

Odysseiaa muistellen ajatus ensinnä — Polyphemokseen! Sehän on Odysseian tunnelma: taistelu luonnon puolesta jotakin anastajaa vastaan! Polyphemos: mikä se on muu kuin villi, rehevä, jättiläismäinen luonnontila, johon Odysseus tunkeutuu!

Tällä saarella se kuului olleen se Polyphemos. Aavalla rantahietikolla, korkean vuoriston juurella, seisoi Polyphemos, toissilmäinen, järeä vaari, tuijotellen merelle ainoalla silmällään, korkea

— — — kuin salon tuuhea huippu, Jok' yli vuoristoinaan pääns' yksin ja suurena nostaa.

Niin hänestä Homeros. Ja mikäpä tuo vuori olisi muu kuin Etna. Sellaisena seisoi Polyphemos vuorirannalla, tuuheapäinen villi. Ehkä historiantakainen sikaani, sikuli, Trinakrian ensimmäinen eläjä. Seisoi vaari rannalla, — aamun meri läikkyi maidonkarvaisena, mainingit hyökyivät kauniina kierteinä aarniosaaren sannalle.

Ja kun hän tuijotti, niin hän näki jotakin. Ja hänen sydäntään paisutti kummastus ja pelko. Mikä tulee mereltä? Valkea lokkiparviko? Liian iso on siksi, iso uivaksi kilpikonnaksi. Delfiiniparviko, kukin kulta-vihrein kupein? Delfiinit siellä kyllä suihkuttavat, mutta eivät yksin: ne uivat jonkin etupuolia, joka keinuu kuin pysty joutsenen sulka tuulessa. Hän varjosti tuuheakulmaista silmäänsä, näin hän tosiaan runollisesti loi silmän merelle, ja näki tuon sulan alla aluksenkin ja liikkuvia olentoja. Aluksen "tummansini-pintaisen", ja olentojen käsissä keihäät ja "keihäissä voimaa". Sen näki ukko, ja hänen pedonsydäntään leimutti enteellinen kiukku. Hänen oli tämä saari, Sisilia. Sen rautatammi-metsät, väärät ikipuut, sen kirsikkalehdot, sen "lumivillaiset vuohet", sen meret, jotka rajoittivat näköpiirin lempeänä utuviivana, pehmoisena kuin sininen öljy. Mitä oli muilla siellä? Miksi piti muitten sitä nähdä?

Mutta purjehtija, tuolta mereltä tuleva, se oli harhaava Ithakan mies,
Pallas-Athenen suojatti.

Ystävällisesti laski jättiläinen heidät kuitenkin maihin, otti heidät luolaansa vastaan. Mutta kavala koston vimma poltti hänen raivoaan.

Hän sulki luolansa suun vankalla paadella — ja alkoi vieraitaan syödä.

Kuin koiranpenikat hän heidät löi seinään, ja aivot räiskyivät luolan lattialle.

Mutta Odysseus, viisauden jumalattaren lemmikki, hän mietti kavalan pelastuksen. Hänellä oli muhkea, pukinnahkainen viinileilinsä ja siinä oli "tumma ja suloinen viini", jolla raakalaisuus petetään. Hän tarjosi sitä tuomisina isännälleen, ja isäntä siihen ihastui. Hän kestitsi nyt vieraita vuohenjuustolla ja juopui itse viinistä ja nukkui. Mutta kun hän siinä nukkui, rajusti, tiedottomana rovionsa ympärillä, jalat pään alla, niin hän heräsi viiltävään kipuun, joka tuntui hänen silmässään ja aivoissaan. Odysseus ja hänen kumppaninsa olivat hiiltäneet roviossa pähkinäpuisen hirren ja upottaneet kekäleen Polyphemoksen ainoaan silmään. Raivossa hapuili ukko kirottuja kouraansa, mutta eipä heitä löytänyt pukkiensa, vuohiensa ja kiliensä joukosta. Päätti siis johtaa lemmikkinsä ulos ja sitten toimittaa tyhjässä luolassa kostotyön. Longotti oven paatta ja laski karjansa yksitellen laitumelle. Mutta eipä älynnyt tunnustella vuohiaan alapuolelta. Vatsavilloihin oli petturi veikkonsa ja toverinsa piilottanut.

Ja pian kajahti jo Odysseuksen pilkkahuuto mereltä, missä aamunkulta näkeville kimalsi.

Nyt tempasi Polyphemos hirveän kallion, kohotti päänsä yli ja heitti ääntä kohti pimeyteen. Pauhahti vesipatsas kuin Kharybdis, mutta heitto ei osunut. Hän huusi avuksi veikkojaan: ne hänelle nauroivat; hänen nimensä oli luonto, tajuttomuus, Ei-mikään. Kirvelevin sydämin hän itki rannalla verensekaisia kyyneliään. Mutta Odysseus uhrasi piripintamaljasta kiitosuhrin jumalilleen.

Mutta siitäpä pitäen alkoi ainainen vaellus Trinakriaan. Vuorotellen siellä ovat seikkailleet sikulien jälkeen foinikialaiset, kreikkalaiset, Karthagon puunilaiset, roomalaiset, vandaalit, itägootit, Bysantti; saraseenit, normannit, berberit, Ranska, saksalaiset, Italia ja Espanjan Aragonia, vielä muut. Kaikki he ovat sitä tahtoneet, kuin seikkailujen taikakalua. Kukapa ei tuota rikasta, ihanaa saarta! Kaikkien kulkijain valtaväylällä, aikansa maailman keskustassa, se kimaltelee ja houkuttelee kuin verrattomista aarteista raskas arkku, jonka joku outo jumala, idän tai lännen, oli jumalais-seikkailuillaan mereen pudottanut.

Ensin soutelivat siihen käsiksi Zor ja Theokles, Foinikian mies ja Kreikan mies. Purppuraisin purjein kiidätti rannalle, missä Polyphemoksen luut rojottelivat, Tyroksen ja Sidonin maanääristä Zor: tumma, raaka, nautiskeleva, rahaa rakastava, rahan keksijä, joka ei valtakuntia perustanut, ei taidetta jälkeensä jättänyt. Sille rannalle hän purjehti, Zor. Ja sillä metsäisellä saarella hän kokosi voimia uskaltaakseen sieltä vielä länteen, Herkuleen patsaille, Okeanos-virrankin taakse. Noutamaan metallia sumuisilta saarilta, meripihkaa pohjan pimeiltä periltä. Ja kun Zor noilta retkiltään palasi hymyilevälle Välimerelle, oli hänelle ja hänen tovereilleen, monesti ehkä myrskyn harhauttamille, Etnan tultasyöksevä huippu majakkana. Ja hän nousi saarelle lepäämään, ja Baalille, auringolle, sytytetyn kiitosroihun ääressä kertomaan hirmunäkyjä oudoilta meriltä, — estäen halun muilta kauppiailta sinne lähtöön. Tai hän vaihtoi saaren metsäläisiltä koralleja ja metsänriistaa halvoilla purppurakankailla. Useinpa hän lienee saanut myös käydä veristä sotaa alkuasukkaita vastaan, jotka uhkasivat hänen laivojaan. Ja kun Zor, ruskeaihoinen Tyroksen mies, voitti, niin hän sytytti Etnan juurelle veriuhrin.

Mutta taistelussa kirkkaan Theokleen kanssa, joka toi saarelle viljelyksen ja marmorikuvansa, ajettiin Zor vähitellen pois. Ja Hellas edistyi saarella suurvallaksi, Suur-Kreikaksi! Näille samoille rannoille, joiden kaari-lahtiin kirkaisevan valkeat vaahtomainingit hyökyvät, sinne Theokles perusti valtavia siirtokuntia. Kaupunkeja, joissa oli miljoonat asukkaat. Avasi pellot kummukkaille rannikoille. Kaivoi kallion poveen, maan uumeniin penikulmittain vesijohtoja. Laittoi maanteitä, sotateitä, varusti linnoituksia suurvaltansa suojaksi. Niinkuin nykyaikana kypsyi punertava vehnä, viinimäkien puut kumartuivat rypäleiden painosta. Kaupunkien talojen luku oli satatuhantinen ja niiden pohja-ala penikulmainen. Pieni taiteen kansako? Pienen maan kansa? Näet raunioina valtavat satamalaitteet, linnoitukset, jotka vielä uhmaavat aikaa, temppelien pylväät, joiden ympärys on liki kymmentä syltä, atlantit, jotka olivat pieninä friisikoristeina, mutta nyt maassa kuutena kuljettamattomana kappaleena: alat aavistaa, pientäkö se kansa vain rakasti. Näet hekatombi-alttarin pohjan, joka on kuin tori. Vain taiteellisista ihanteistako Theokles eli? Siellä aavistaa suurvallan, joka käytti airoa ja veristä miekkaa yhtä taitavasti kuin talttaansa.

Zor, mitä on hänestä jäljellä muuta kuin hämärä, purppurainen muisto? Mitä tällä saarella, jossa hän vertansa vuodatti kullan vuoksi: — jotkut vaskiset uhrirattaat museoissa, homehtuneet mynttikokoelmat. Niin, Theokles voitti, mutta sai käydä veristä sotaa Zorin hengenperijäin, puunilaisten kanssa. Niin vaihtelevat kansat kuin tarukirjan lehtiä kääntelisi.

Kateellisina ja rahanhimoisina tulivat Didon lapset etelästä saarelle, kamppailuun idästä saapunutta Hellasta vastaan. Keltaisen erämaan ääriltä he tulivat. Satumaisen rikkaasta kaupungista, keveillä sotalaivoillaan, jotka olivat täynnä palkkasotureja, afrikkalaisen erämaan villejä asukkaita, hispanialaisia, pohjanperäläisiä orjia, — kaikkien palkattavien villikansojen yhtymä. Mustanruskeita he olivat itse, silmät leimusivat saaliin ja veren himoa. He karkasivat kavalasti suuren Hellaan siirtokuntain kimppuun, mutta valppaat vartijat huomasivat heidät jonkin Euryelos-linnan muureilta. Kiireesti marssi väki rannikon suojaksi, ja kolmisoudut, sinikylkiset veden linnoitukset, miehitettiin. Tyrtaiosta laulaen soutivat kreikkalaiset erämaan hyeenoja vastaan, heidän laivainsa keulassa hohtivat Areksen ja vaahtisyntyisen kultaisen jumalattaren kuvat. Laivat puskivat toisiinsa, valtaushaat iskettiin, hauislihakset jännittyivät jousta jännitettäessä.

Monipa kamppaileva pari syöksyi silloin toistensa lävistämänä meren helmaan.

Siellä he, vihamiehet, uinuivat sylikkäin. Ja terävähampainen kala aukoi heidän kypäriensä hihnat ja haarniskat, jotta heidän olisi helpompi uinua. Kunnes heidän ruumiinsa liukenivat raikkaaseen sinimereen.

Mutta voittajat palasivat riemuiten kotiinsa, ja pantiin voittojuhlat toimeen. He uhrasivat kultasarvisia härkiä tummatukkaiselle, maatamme syleilevälle Poseidonille. Niin he tekivät heti rannalla, jonne kansa keräytyi suutelemaan "tervetulleiksi" soturin otsaa ja olkaa. Zeuksen alttarilla suistuivat sadat härät, ja imelä uhrisavu samensi ilmaa kuin Etna. Temppelien edustalla, jotka nyt rosoilevat vanhuuttaan, tanssittiin haltioituneina. Teattereissa, joiden taustamaalauksena hohti sininen meri, kuhisi katsojia kymmenin tuhansin, valkeissa vaipoissaan. Siellä säestivät huilut ja "ontelo lyyra". Pindaroksen ja Aiskhyloksen runous sai osakseen ihastushuutoja ja palmunoksain huisketta.

Mutta verisen tappion jälkeen viileksivät puunilaiset itseään veitsillä, ja äidit syytivät kilvan lapsiaan Molokin tulipunaiseen syliin.

Mutta menivät nekin ajat. Ei ole Karthagon hyeenoista jäljellä kuin hämärä, veri-kultainen muisto vain. Ja kreikkalaisista? Äärettömät sorakasat, joilla nyt lainehtii vehnä ja kasvaa meloni ja viikuna. Mahtavat jumalien temppelit meren hengessä, vehnävainioitten keskellä, niin suuret, ettei kristillisyys ole niitä jaksanut hävittää: mitenkä olisivat papit uskaltaneet kumota moisia pylväitä? He olisivat itse jääneet suistuvain jättiläis-arkitraavien alle. Vain aika kaasi gigantit, ja kuljetti museoihin, — herättääkseen katsojien sielussa pakanuuden. Siinä se makaa, atlantti, selällään: iskee hymyillen silmää, pikkuvarvaskin miehenpään kokoinen. Niin ne loistavat vehnäpelloilla Junon ja Concordian temppelit, lempeinä, punakellervinä, meren sinisen viivan hymyillessä kaukaa.

Theokleelta veivät saaren Romuluksen pojat, tullen pohjoisesta kömpelöin laivoin, seikkailleiden etruskien teitä. Kreikkalaisten avuksi he ensin tulivat, ja suden pojat voittivat erämaan hyeenan, puunilaiset. Mutta voitettuaan he suistivat alamaisuuteen autettavansa. Nyt tuli saarelle järjestys ja yhteiskuntauskonto. Gladiaattoriteatterit ja kilpa-ajoradat.

Ja vähitellen riutui kreikkalaisuus. Rooman ylimysten kesähuviloiksi ja joutorahvaan vilja-aitaksi joutui ihana Sisilia.

Raunioina ovat nyt gladiaattoriteatterit; petolinnut pyöröjen yllä kaartelevat ja huutelevat.

Mutta vielä lisää seikkailuja. Pyhä Rooma sortui kuin Karthago. Vandaalit kiitivät yli saaren ja hävittivät. Itägootit sitä koettivat pitää käsissään. Mutta heidän kanssaan taisteli saaliista Bysantti.

Hyväpä oli siellä Geiserikien levätä pitkistä, hurjista seikkailuistaan. Riisua turkiksensa, pestä veri ja hiki karkeasta ihostaan ja kilpi pään alla nukahtaa oranssipuun varjoon ja uneksia jäisistä, pimeistä lapsuudenmaistaan. Mutta kalpa kädessä prameaa Bysantin keisaria ja hänen munkkejaan vastaan.

Mutta ei jaksanut pohjolan Geiserik karkoittaa kreikkalaisen keisarin kiskovia käskynhaltijoita saarelta. Sen teki Abdallah. Kauan sitten oli "kuolo tummiin pilviin helleenien kohtalon kätkenyt". Nyt tuli Abdallah! Arabiasta hän oli, tuo valloittaja, haaveellinen, tulinen! Hurjalla ratsulla, päässä liehuva liina, hän kiiti pitkin tupruavaa erämaata, seikkailun ja autuuden himossa. Niin riensi Abdallah yli manteren, — kunnes meri tuli vastaan.

Ja nyt hän kannusti ratsunsa veteen ja päätti valloittaa myös meren ja saaret. Niin tuli saraseeni Abdallah tarujen saareen ja vuodatti viljalti Allahin kunniaksi uskottomain verta. Koko saaren hän valtasi yhdellä ratsastuksella.

Mutta kun hän sen sai omakseen, näytti siinä olevan kyllälti hänelle paratiisia, ja hän tuli levolliseksi, vaikka oli huutanut: Paratiisissa saan levätä!

Hän vaipui mietteisiin tuolla ihanalla meren rannalla sotaorhia juottaessaan. Mikä kukkakimppu tämä saari! Paratiisista mereen pudonnut. Siellä Abdallah tuli rauhanhaaveilijaksi.

Saraseeni ja berberi valjasti nyt sotaorhinsa auran eteen, hän johti virrat vuorilta "Conca d'oronsa" kasteeksi, hän istutti hedelmäpuita, rakensi huvilinnoja. Mikä kaarien loisto! Hän rakensi pihoja, joissa suihkulähteet solisivat ja joita ympäröivät hevoskenkäkaaret, hienot kuin pitsi, kimaltaen kulta-, hopea- ja helmiäis-arabeskeja.

Hän harrasti tieteitä ja rakasti suloista runoutta.

Maa kukoisti taas kreikkalaisten ajoista. Ja illoin, kun meri uupui lepoon ja sohisi jo suurena univirttään, kajahti moskeain minareeteista kiitoslaulu rauhan Allahille!

Mutta erämaan pojan tulinen päivä laski! Silti ei Sisilian kansan satu ollut loppuva.

Pohjoiselta Tyrrhenan mereltä, josta aallot vihreän sinisinä ja suolalta tuoksuvina hyrskähtelevät, — sieltä tuli Roger. Normannit lohikäärme-pursillaan. Kaukaa Thulen pimeydestä he olivat syntyisin. Nyt heidän piti kilpailla Arabian kanssa. Viikinkilaivoilla he olivat tulleet Normandiaan, siellä sivistyneet hiukan. Ja — nyt Roger seikkailulle Sisiliaan. Punanverevä hän oli, vankka ja keltakiharainen. Hän tiesi vielä vähät tieteistä, taiteista. Taas kalskahtivat Sisiliassa kansain aseet: saraseenien ruostuneet käyräsapelit ja pohjolan raskaat kalvat. Ja normannit voittivat.

Mutta Roger, Rollon jälkeläinen: hän ei ollut vielä oikea kristitty eikä enää pimeä pakana. Siksi hän ei ruvennut uskonvimmassa hävittämään maata.

Ei, Roger otti vain vallan, ja tummat saraseenit saivat palvella häntä ja hänen vasallejaan entisellä uskollaan, tavoillaan, jopa laeillaankin. Ja siinä nuo palkolliset hienostivat herransa. He saivat heidät tukemaan viljelystä, tieteitä, taiteita.

Ja siltä ajalta näkee kuvan saaren kansainkulttuurista. Normannikirkko, — kirkko, jonka sisusta on peitetty kultaisella, välkkyvällä mosaiikilla. Sen teetti puolipakanallinen normanniruhtinas. Arkkitehti saraseeni. Muhamettilainen rakensi — kristityn kirkon. Arabialaisilla kaarilla hän sen kaunisti. Ja järjesti noiden kaarien päälle kymmeniä kuvia raamatusta: heprealaisten jumalaistarustosta ja historiasta. Siellä on Noat, Moosekset, Kristukset, piirtäminä muhamettilaisen, joka ei olisi saanut kuvaa piirtää. Ja heprealaisilla kuvaprofeetoilla: heillä on pukuna — klassilliset helleeniviitat ja roomalaiset togat!

Niin sekoittivat kansat verta, yhdistyivät, sulautuivat! Ja sitten — siinä Sisilian satua vielä: Sitten tuli saarelle, jossa jokainen kävi ja josta jokainen lähti, vuorotellen vaaleita germaaneja ja tummia romaaneja: ranskalaisia, saksalaisia, espanjalaisia. Anjoun tyrannit ajoi sekarotu pois sukupuutto-surmalla, kapinalla, johon kirkkojen kellot antoivat nousumerkin: Sisilian jalo iltamessu. Mutta tuskin hukkui Anjou, tunkihen tilalle ahnas ja uskonnollinen Aragonia.

Sitten saksalaiset, italialaiset, itävaltalaiset ovat siellä keinotelleet, taistelleet, kukin koettaen omistaa aarretta.

Kunnes viimein italialainen sekarotu, Herra ties miten monista kansoista syntynyt, suuttui muukalaisiin ja Palermossa liehahti Garibaldin punainen pusero.

Siltä vuorelta, Palermon Monte Pellegrinolta, jolla Hamilkar Barkas muinoin oli epätoivon vimmalla puolustautunut Rooman hukkaa vastaan, levisivät vapaustaistelijat kulona kaikkialle. He kiipesivät vuoria keveästi kuin sveitsiläiset palkkanihdit! He kiitivät tasankoja kuin arabialaiset ratsurit! He puhdistivat saarensa riistäjistä, mereen tottuneina kuin ennen Zor tai Theokles.

Niin sai vilja-aittansa takaisin Italia. Nyt sen haave on omaksi valtioksi.

Oli ilta, kun Sisiliasta läksin.

Messinan salmella, höyrylautan leveällä kannella. Mielessäni kulkivat saattueena sikulit, Zor, Theokles, Hamilkar, Rooman preetorit. Ja itägootit, Bysantti, Abdallah ja Roger ja espanjalaiset. Kaikki menneisyyden utuihin haihtuen.

Tyrrhenan mereltä kävi väkevä, lämmin viima. Tähdet loistivat suurina, kone jyskyi kumeasti.

Minua vastapäätä istui verevä maalaisnainen: nenä jalo, kreikkalainen; korkean hiussykerön ympärillä metallipangat. Pari matruusia, hanuria eli sirmakkaa soittaen: toisena heistä kotkannenä ja vaalea tukka, — minkä normannin jälkeläinen tuokin lienee! Mutta erillään toisten joukosta istui kaksi maalaisukkoa: kasvot keltaiset, posket ryppyiset, otsat matalahkot, mutta älykkäät. Nenät kuin käyräsapelit, sieraimet laajat; suut leveät, suoraviivaiset. Heidän pienet silmänsä kiiluivat kuin hiilet, kun he helistivät käsillään huitaisten sisilialais-murrettaan. Valkeat hammastarhat paistoivat kirkkaina, kun ohuet huulet aukenivat leveään, ylimieliseen ja äänettömään nauruun. Päässä heillä oli siniset fetsit ja toisella fetsin ympärillä kirjava turbaani: saraseenien jälkeläisiä.

"Valo vaipunut yön oli helmaan jo." Rusko oli sammunut, Poseidon väsyi, laski tyttärensä ja raakkuihin puhaltelevat poikasensa lepoon.

Sinipunerviin utuihin alkoi tummeta taakse Sisilian jyrkkä ja korkea ranta. Korkeimmalla huipulla, Etnan lumisärmällä, häilyi punaisia hattaroita.

Aallot solahtelivat uneliaasti laivan kupeissa. Tuolla pohjoisessa olivat Aioloksen saaret. Ja tuossa lähellä Skylla.

Kuin houkuttelevat seireenit vilkuttivat Sisilian rantakaupunkien tuhannet tulet. Suurina heijastelivat ikuiset tähdet meren mustanvälkkyvästä pinnasta.

Girgenti, Reggio Calabria, kesäk. 1908.

ADRIANMERELLÄ.

Aalloilla keinuen etelän kulta-auringon kimaltaessa. Aallot kaukaa ilmanrannoilta matkaavat, ääriltä taivaan, missä hopeapilvet hohtavat, valkeina, kellervinä kuin autuuden maat.

Keikahtaa pursi mahtavasti aaltojen kehdossa, hyrskähtää laine, veden sormet leikkivät laitaan lyöden: — pursimiehen poskelle räiskyy viillyttävä vaahto, — pursimiehen, köyhän kalamiehen, joka aalloista elatustaan etsii. Kalamiehen repaletakkisen: hän katselee vesiä, katselee illan kultapilviä, — katselee kaupunkia, rannalta kaukaa kellervänä hohtavaa; — katselee haahtea, joka verkalleen ohi matkaa: perälaidalla poikanen kyynärvarttensa varassa laulaen laulua kaukaiselle armaalleen; — katselee mies, ja hänen sydämestään kiitollisena kumpuaa:

Mikä onnen ja kirkastuksen hetki!

Ja hän hiljalleen jatkaa:

Siunaus rannoilla ja mailla, siunaus kultapilvillä ja aalloilla vaeltavilla, siunaus kaupungilla, rannalta kellervänä hohtavalla, kaloilla, syvyyden asukkailla, siunaus palava kuin kiitollinen ihmissydän.

Niin huokasi mies; mutta lyhyt on päivä.

Merimies palaa kotiinsa iltatähden alla. Rymistäen hän astuu majaansa, jossa häntä vaimo ja lapset odottavat, lapset kuin tiiran poikaset taattoaan. Riemun huuto kajahtaa, riistan ympärillä tungeksitaan. Ja pian jo liesikin loimuaa.

Mutta tämän laulaja, hän, jolla ei ole vaimoa, ei lasta, häntä taas levottomuus ahdistaa, ja hän ihmettelee:

Mikä lyhyt onnen hetki äsken! Mikä siunaus vesillä ja mailla, siunaus kultaisilla pilvillä, kaupungilla, rannalta kellervänä hohtavalla, siunaus palava kuin kiitollinen ihmissydän!

Napoli, kesäk. 1908.

ALPPIJÄRVI.

Sveitsinmaassa valtavat vuoret ympäröivät syviä laaksoja, joissa vihreät järvet kimaltavat. Järviin syöksyvät vuorikosket kuin pilvistä: patsaina, pilareina, häilyvinä uturyöppyinä! Alas vuorten seiniä, joita pitkin kuusimetsät kapuavat ylös kuin hyökkäävät sotajoukot! Alhaalla rannoilla vihannoi viini ja ruusut kukkivat. Mutta ylhäällä, kuusikoiden yläpuolella, on aavat laitumet, ikuisen, säkenöivän lumen rinnalla.

Varhainen aamu, kello neljä. Harmaa oli vielä veden pinta, sumussa järveä ympäröivät alpit. Hiljaista aivan. Vain aallot ikkunan alla loiskahtelivat aamu-unisesti. Etäällä kumisi vuorikoski.

Sitten alkoivat linnut tirskahdella. Ja jo värittyi taivas alppien takana, etäällä, väkevän keltaiseksi, — hohtavaksi kuin vaski, huikaisevaksi hiljaisessa aamussa. Merkillisesti hohti se kylmä kultateltta, jossa aurinko heräili, mahtavain vuorten tummien hahmojen takaa. Ja nyt kukahti jo käki! Aalto loiskahti pirteämmin ja heräten.

Jo alkavat linnut hälistä tiheän rantakylän takana rinteillä, keväisessä koivikossa.

Yhä kiivaammin helottaa taivaan keltaisuus.

Ja nyt kumahtavat kirkkojen kellot, kaukaa vuoristosta. Kumeat kellot etäältä, tuskin kuultavasti, jumala ties mistä: — rotkoista, salaperäisestä etäisyydestä, — syvin äänin laulaen. Aamukellot. Niiden kumu katkeaa syviin vuorten onkaloihin.

Aamu kirkastuu.

Yht'äkkiä ilmestyy tuonne korkean vuorimuurin harjalle ruusunpunainen pilvi, heleästi paistava.

Se on aamun tulo, valon viitta! Ja samalla kalahtelevat jo lähempääkin, järven toiselta rannalta, pienten kirkkojen kellot. Kutsuen, herätellen, vastaten etäisten malmien kuminaan, kuin noviisit kuultuaan vanhan priorin äänen.

Niin herää kylä, ja kolistellaan jo rannalla ikkunan alla airoja. Ja kaukana vuonossa utuisten vuorten välissä, siellä väikkyy jo purje, klassillinen latinalaispurje: kuin kaksi kyyhkyn siipeä ristissä, toinen valkea, toinen kellertävä. Tuo siipipari hohtaa aamun uduissa.

Keltaisena yhä taivas. Missä aurinko?

Nyt se tekee nousuaan: sinipunaisella värittyvät alppien veteen kuvastuvat kupeet, värillä aivan sinikellon-heleällä.

Ja jo iskee aurinko silmää, kohoaa vuorten raosta. Iskee kuin penikulmaista, tulista keihästä, — siten leimahtaa kuin syttyvä kekäle! Ja sieltä ylhäältä, vuorten huipuilta, sieltä valahtaa laaksoon utuinen, kullansäihkyvä, sini-usvainen sädevuo, valovirta. Kuin Päivättären kankaan loimet alas järvelle. Ja nyt kilkahtavat kaikkein matalimmalla piileväin kirkkojen kellot, iloisesti vastaten äskeisten kellojen ääniin, jotka vähitellen loitos vaikenevat.

Kellojen soittoa. Laitumelle vietävän karjan vaskikellot etäältä, metsäisiltä vuoripoluilta. Lintujen viserrystä. Vaikenemus sitten. On kohonnut korkealle välkehtivä päivä.

Suloinen järven hiljaisuus. Ihana maa, kirkas vesi.

Siniset vuoret kuvastuvat veden pohjattomuuteen. Monet kylät vuorten helmoissa kuvastuvat kuin peiliin, valkein, suipoin kellotapulein. Kalastajat viilettelevät järvellä, ruuhessa potkahtelee veden riista. Purjeet: toinen valkea, toinen kellervä. Ikkunan alta ruusupensaikon raikas tuoksu. Huuruten syöksyy tuolla vastapäätä vuorikoski laaksoon, kuin hiidenkirnuun.

Tuo järvi, jota vuoret taivaskorkeat saartavat, sulkevat, missä olen näitä vuoriseiniä ja maisemaviivoja ennen haaveillut? >

Eräässä sadussa, jota joka lapsi lukee.

Niin kyselen itsekseni ja muistelen. Nyt muuttuu uni taas elämäksi.
Näen sankarihahmon.

Kas, tuolla kirkkaan veden äyräällä kajastaa keskiaikainen kylä. Siellä kiertelevät rinnettä väärät kujat. Keskellä kylää tapuli, kuparikattoinen. Ja kansaa soutaa kylään, juhlille. Vanhaa ja nuorta. Neitoja, joiden hipiä on valkeaa kuin maito, katse kirkas.

Ja myös ylhäältä vuorilta, ei vain vesiltä, tulee väkeä, mikä karjaa, mikä metsänriistaa tuoden. On markkinat kai, kylän väkisillä kujilla viulujen, pillien vinguntaa. Mutta väki on raskasmielistä nyt. Vainoojan ies painaa maata. Siksi kyselee väki surren toisiltaan uutisia ja saa synkkiä sanomia. Ja se toivoo jotakin. Mutta torille, kaivon viereen, jonka patsaalla seisoo kullattu kuva: oikeus vaaka kädessä, silmät peitettyinä, — siihen oli ilkeä vouti pystyttänyt riu'un ja pannut sen päähän sulkahattunsa: sitä piti ohikulkijain muka tervehtiä.

Ja he tervehtivät, ja he punastuivat vartioivain huovien edessä. Ja he odottivat jotakin.

Ja tulee markkinoille vuorten mies, alppikotkien ampuja. Päätänsä pitempi muita hän on. Jousimiehen tuima katse. Se näki kautta sumujenkin. Jo astuu mies torille, jousi olalla, poika pieni käsivarren suojassa. Ja väen kuhinassa hän silmää riukua, hän hieman hämmästyy, aikoo jatkaa matkaansa, — kunnes huovit vaativat häntä tervehtimään hattua. Hänkö — vakaa, vapaan luonnon mies, erämaan sinisen taivaan, jolla aurinko säihkyy kuin vapauden vaakunakilpi,— hänkö kumartaisi — voudin hattua! Hän, jonka jalkain juuresta vuoriston sumut ja pilvet tupruavat ylös kuin luonnon uhrisauhu! Hän, jonka sisar on tuuli ja veli jousi, kilpaajansa kotka, joka rakentaa pesänsä pilven yläpuolelle, riippuvan paaden kupeeseen, punaiseen alppiruusumättääseen. Hänen verensä kuohahtaa käskyn kuullen. Ei voi! Ja huovit häneen kiinni! Voudin eteen vietynä hänet pilkalla tuomitaan ampumaan omena poikansa päälaelta.

Sadat kerrat hän oli lennosta tavannut ryöstökorpin, jyrkänteillä koikkuvan. Mutta nyt. Nyt hän vavahti ja kuohahti raivosta!

Hän ampui. Omena vierähti. Mutta kysyipä vouti silloin, miksi oli toinen vasama varattu talonpojan vyöhön.

Silloin hän kohotti päänsä ja katsoi kysyjän silmiin. Hänen silmistään näki vouti, mitä varten oli toinen, teräskärki, vyöhön varattu.

Kun omena putosi, niin salavihainen kansa riemahti, se nosti päätään ylpeydestä. Mutta köysiin omenan-ampuja nyt, yli järven, vaarallinen kotkain-ampuja! Kansa pelkäsi, suri ja vaikeni.

Kirkas päivä. Satoja vuosia sitten. Vuoret kuvastuivat rauhaisina, kesäistä untaan nukkuivat rinteillä metsät.

Niin purressa kotkain-ampujaa yli järven.

Mutta tulee ikäpuoli, — nousee tuuli, ja aallot käyvät ärtyisiksi, myrkyllisen vihreiksi. Viima purjeissa vinkuu.

Jo kuohahtelee vaahto.

Jo yleni alppien ylle mustanpuhuvia lonkia. Kaukainen lumihuippu paistoi päivänlaskussa kuin verinen ruhtinasvaippa.

Pilvessä välähti salama.

Tuli myrsky. Pursi kiiti kallellaan, pitkäinen jylähti onkaloissa. Salamat viilsivät haavoja kautta koko taivaan kannen. Tuulenpuuskat temmelsivät. Lähellä rantaa kuljettiin. Tammet kohisivat, vesi löi yli laitojen. Vaarallinen niemen kärki.

Hätäpä pakotti nyt vartijat päästämään kahlitun köysistä, rukoilemaan tien tuntijalta pelastusta. Niin, kotkain-ampuja peräsimeen!

Hän kiidätti purren suoraan terävimpään kariin! Itse hypähti tutulle kalliolle, — huovien hätähuudot lyhyet.

Ja kerran, kun korska Itävallan käskynhaltija ratsasti seurueineen vuoren solassa: hän suistui satulasta, rinnassa nuoli, — tuttu, uhkaava nuoli.

Niin mies kosti poikansa, itsensä puolesta. Ampui tulevaisuuden vasaman. Hän näki voudin suistuvan ja seurueen varustavan jousiaan. Mutta hän kapusi tammestaan viereiselle kallion äyräälle. Ja ylös vuorenseinää kuin ilves. Kuin kostonhengen nauru kajahti hänen äänensä jo ylhäältä, näkymättömistä.

Gessler surmattu! Nyt juhlivat kylät, vapaiden järvien rannat! Nytpä oli köynnöksillä koristettu karkelolavat, vanhukset iloitsivat poikasina, miehet löivät sarkkansa vanteiksi pöytään. Nuoret kumarsivat päänsä sankarin ihanteluun. Missä hän itse? Yksin hän vaelsi vuoristossa. Ei kiitosta kaivannut. Mutta kiitollisuus kohosi hänen rinnastaan jylypilvien pitäjälle, joka hänen kättänsä tuki. Ja niin hän oli rientänyt kotiinsa, vaimonsa ja poikansa luo, tulevaisuuden kauniita unia nähden. Miten vapaus oli nouseva, kulkeva hänen jälkiään.

Ja se nousi. Maassa oli sota julistettu: veressä, hiljaisissa, myrtyvissä sieluissa.

Seurasivat ensi nuolta öisten niittyjen salaliitot, Rütlin valat. Nuijain ryskeet vuorisolissa. Winkelriedit mursivat rintainsa kautta tien vapaudelle.

Ja vihdoin nousi oikea vapaus, verellä ostettu.

On vieläkin maita, joissa itävalta polkee, häväisee! Mutta niissä
Gessler saa palvelijoita. Ja Wilhelm Tell: hän oli germaani!

Ilta oli tullut, — jälkeen päiväisen kulun pitkin rannikoita, ruusulehtoja, koivikoita.

Alppijärvi muuttui sinertävän harmaaksi. Aurinko laski. Vuoret, mahtavat, jättimäiset, helähtivät himmertävään alppihehkuun.

Järvi tummui. Mutta vuoriston takana kaukana viipyi ja hymyili ruusunpunainen pilvi. Kuin pitkä, punainen harso, joka heijastui alas, hohti syvistä vesistä.

Karjankellot soinnuttivat ohutta vaskeansa. Ja nyt, myöhään illalla, kajahti kaukaa alpeilta vaskitorven heleä, vakava sävel.

Se soi hartaana kuin virsi. Soi hetkisen, kierteli kaukana vuoristossa ja vaikeni.

Lausanne, kesäk. 1908.

PAIMEN.

Alppipaimen, Senn, armailli, asuu talvin kyläisissä laaksoissa, kesällä vuorilla vihertävillä. Keväällä miehet vuorille, naiset ja lapset kotiin. Raskas on miesten työ vuorilla.

Jos paimen on nuori eikä ole jaksanut vielä hankkia itselleen omaa tupaa, jonka ikkunaruutujen rivi sievästi kiiluu, eikä mehiläis- ja kukkatarhaa, — jos ei, niin vieraan pirtissä hän on viettänyt talven. Mutta hän on unessaan pyrkinyt omaan majaan. Vaimoa hän on, kylän tyttöjen komeinta, katsellut. Työllä ylhäällä vuoristossa on hänen saavutettava onnensa.

Niin hän on vuokra-tuvassa viettänyt kaiken talven. Tehnyt minkä mitäkin, puusta koruja leikellyt. Ehkä käynyt töissä pienessä talonsa sahassa.

Ja kaivannut kai vuorille, kerätäkseen taas kultaa säästöön. Kaivannut vuoriston hiljaisuutta, kylätöntä rauhaa. Vuorilampea ja pärekattoista majaa.

Ja tulee kevät. Kauan se on taistellut viimeisiä pyryjä vastaan. Mutta kun se vihdoin voittaa, se astuu reippaasti vuorille, viittoo jäljestänsä tulemaan, — ja katoaa sinne. Tuokiossa se luo siellä kesän, lyhyen keväthurmion jälkeen. Silloin, touko- ja kesäkuun vaiheilla, ollaan laaksoissa valmiit kevättapahtumaan: ajetaan karja vuorille. Jo kauan sitten on valittu pääpaimeneksi parhain kylänlaidunten vuokraajista. Hän on vuokrannut talollisilta karjansa, miltä naudan, miltä kolme, neljä. Ja pestannut apulaisensa.

Odotetaan kylässä päivää, jolloin voidaan karja laskea.

Ja kun tulee se päivä, niin paimen herää kuin kontio talvipesässään.
Oikoo jäseniään, pilkistää sataruutuisesta päätyikkunasta ulos.

Ah, jo syöksyy vuorikoski pauhaten vuorten ylhäisyydestä, tupruaa valkeana usvana. Kevätaurinko paistaa hiljaisessa laaksossa; pienen kirkon kuparisipuli kimaltaa. Koivut ja poppelit vihannoivat. Tulvillaan vilisee somien myllyjen ohitse virta, alitse vanhan, pärekattoisen sillan.

Alppipaimen tirkistää virkistyneenä ulos ikkunasta. Kas, jo vihottaa ylhäällä laitumilla paljaita ruohotäpliä. Parin päivän päästä loihtii kevät levenevät täplät vihreiksi niityiksi. Ylimmilläkin laitumilla kiiluvat nyt hanget vain pieninä läikkinä.

Pois siis, vuorille! Kevätpäivän kimalteeseen! Pois laakson miekkoisten parista, jotka saavutetussa onnessaan makailevat. Vuorille hän, kirkkauteen, tekemätöntä onneaan tekemään. Raikkaille vuorille nyt!

Paimen irmastuu, hänen otsansa kohoaa. Jo kaikuvat kylän kujilla kellot ja tiu'ut. Kiireesti pukeutuu paimen, vetää siniset polvihousut jalkaansa, hihattoman takin ylleen: sen rintapielet on mielitietty tikkaellut valkeilla edelweisskukilla. Solkikengät hän panee jalkaansa, vyöttää helmillä somistetun, leveän vyönsä, tarttuu valtavaan paimentorveensa; ja tuuhea paimenkoira on hänen ympärillään hypellyt, ovelle juossut, intoisena kuin metsäkoira nähdessään isännän tarttuvan tuliluikkuun. Ja paimen silittää koiraansa: lähtään, lähtään. Ja pistää jo mustan, punasaumaisen patalakin takaraivolleen ja astuu kylän raitille. Astuu talvimajansa kaideniekoilta kaksoisportailta, seinäleikkausten alta.

Siellä jo väki vilisee. Siellä kukkia kimpuiksi solmitaan. Kellojen lavit koetellaan. Keräydytään nuoren pääpaimenen luo: isännäiset, emännäiset, neuvoja antaen, onnea ja tarmoa toivotellen.

Paimenen luo juoksevat karjan laitumelle saattajat. Komeana hän seisoo muiden keskellä, paidanhihat kevättuulessa tutisten. Patalakin töyhtöjouhet väristen kuin iloista naurua.

Tupien seinämillä jo ruusut aukovat umppujaan. Ravintolan lehtimajassa jo villiviini rakentaa siimeistä kattoa.

Iloiten, kuin koetteeksi, puhaltaa nyt paimen torveensa viimekesäisen sävelen. Se sävel: kohta vastaa siihen navetoista karjan ammuna. Ne tuntevat torven äänen. Ne tietävät, miksi heidän kaulaansa suuria juhlakelloja soljitetaan. Karjankin mielestä luonto hymyää: muisto alppiruohosta, päivänpaisteesta.

Ja karja johdetaan koristettuna ulos. Ensimmäisenä mahtava, silokylkinen "Muni", kylänhärkä. Sillä on kukkaköynnös niskassa, kuin uhriin ja jumalanpalvelukseen talutettuna. Arvokkaasti se astuu vankoilla jaloillaan: on jo ennen usein ollut alpeilla.

Sitten pöllistäytyvät navetasta lehmät, ruokakellon kokoiset helkyttimet kaulassa, leveissä, kirjatuissa kaulaimissa. Auringon sokaisemina ne seisovat, eivät raitin ruohoa tapaile. Tuijottavat auringonpaisteeseen. Mutta sitten potkaltavat kerran iloisesti ja juoksevat paimentorvea kohti, kylän kaivotorille.

Kellokkaiden jäljestä, joiden sarviin on sidottu yksijalkainen lypsyjakkara, kuin kultarihmoilla koristettu kruunu, tölmää nuori nautakarja: kukitettuina kuin tyttöset häihin. Ne heiskuvat, ne kiitävät pitkin kujaa kuin viiriä liehutellen, ne ynyvät, puskevat kellokkaita, jotka hymyilevät kevään säkenöiviin korkeuksiin. Viimeisinä päästetään vuohet, partaiset penteleet, karjan katupojat, jotka milloin juoksevat muun karjan edelle, milloin kopaisevat kukkia lavoista, milloin tyttöjä pokkaavat. Vallattomina, mahdottomina järjestykseen. Heistäpä on alppipojalla ja koiralla huoli!

Niin asetetaan karja jonoon kylärahille. Etumaisena Muni, sitten kellokkaat komein kruunuin, saattajat sivulla, vuohet ja kilit lehmäin välissä vilistäen. Satuloitu on myös, ja eväillä ja juustokojeilla sälytetty, hevonen paimenta laitumelle saattamaan. Tulee pappikin, siunaa karjan vihkivedellä.

Jo katselevat kellokkaat ihmetellen paimenta ja ovat hänet kaataa, katsovat: lähtään jo vuorille! Siellä ruoho tuoksuu, purot solisevat.

Viimeiset maljat armaillin kanssa, joka on hänelle uskotun omaisuuden herra ja tietää iloisen edesvastuunsa. Hänelle kaikuu viimeinen: onnellista paluuta! Ja punapuseroinen tyttö, katseltu, hymyilee hänelle ja heittää hyvästit. Ja hän kulkee karjansa etunenässä komeana kylästä, kohti siintävää vuorenseinää, joka sulkee raitin pään. Etumaisena ylenee pari lumivalkeata vuohta. Ja väki seuraa jonkin matkaa, isolle aukealle, jonne muiden kyläin paimenet tulevat, eri tahoilta pienien valkeiden kirkkojen luota, juhlakaulukset kaulassa, naisten kukittamina. Siellä yhtyvät paimenet, onnittelevat. Ja siellä he kiinnittävät kukat ja seppeleet pyhimyksen kuvan eteen, joka hymyilee katoksensa alta tienristeyksessä. Nyt nousevat kyläin karjat yhtä matkaa. Kunnes pian eroavat, kukin pääpaimen karjoineen eri polulle, kukin kylänsä laitumelle. Silloin satainen karja hajautuu. Pian vastaavat paimenet toisilleen kaukaa vanhalla alppilaululla. Se laulu kaikuu heleänä, hartaana kuin virsi:

Le z'armaillis dei Colombette de bon matin se sanlevâ, ha ha — ha-ah! Liauba! Liauba! por ariâ!

Ja vanha-sanaisten säkeiden kaiut raukenevat vuoristoon.

Nyt kulkee paimen yksin laitumelleen, vain pieni paimenpoika mukana, ja vanha toveri, pörröinen koira. Komeana hän käy, kämmenen levyinen lakki takaraivolla, valkeat hihat vilkkuen. Ja hän painuu äänten hiljetessä mietteisiin. Vapaudesta riemuiten, samalla monia vaaroja ajatellen, jotka häntä ja hänelle uskottua vähäistä karjaa uhkaavat. Ja myöskin pälkähtää hänen päähänsä; punaisessa puserossa seisoi tyttö kylän viimeisen talon kulmalla, hänelle onnea toivottaen. Rikkaan talon uhkea tyttö. Punaisessa puserossa, musta tukka hohtaen kuin korpin sulka. Ja raskain mielin armailli heitti hänelle koko kesäksi hyvästinsä. Mutta rikas tyttö nauroi vuorten pojalle, kun hän, punapuserossaan, ojensi kätensä hyvästiksi.

Ja nyt ylenee paimen laaksosta pois. Vuorille, joilla kasvaa myös punainen lumivalko. Sadun edelweiss. Niin, sellainen oli tyttö ollut talon kulmalla, punapuserossaan.

Paimen seisahtuu, katselee taakse, jossa suuri järvi kaukana auteroi sinisenä utuna. Tuolla alhaalla hypittää kotivirta valkeaa vaahtoaan. Tuolla kotikylä, vihreän virran polvekkeessa. Tuolla talvinen ravintola, jossa hän mielitiettyään kohtasi. Vielä näkyvät kiiluen kullatut sarvet päädystä. Ja tuolla hänen pyöreäruutuinen ikkunansa. Eikö avatussa ikkunassa hohtanut myös jotakin punaista?

Paimen on kulkenut ohi viimeisen pikku ravintolan, ohi viimeisten viljapeltojen. Hän tulee koivumetsään, jonka yläpuolella hänen laidunpalstansa alkaa.

Siihen hän nyt jää, antaa karjansa levitä ruohikkoon; jää alkukesäksi, jo kaukana kotikylästä. Ja sitten hän kulkee sikäli ylemmäksi, mikäli alempana karjanruoka loppuu ja ylempänä ruoho kasvaa. Parin viikon päästä synkeään, naavaiseen kuusikkoon, jonka hiljaisuudessa vain tikka nakuttaa ja palokärki viheltää. Kulkee karjoineen kapeaa uraa myöten, synkkäin rotkojen kautta, mihin päivä kuultaa korkealta, korkealta havukon läpi terhenisenä, outona utuna.

Niin hän loittonee, nousee toisille laitumensa rinteille, johtaa karjansa vaarallisia polkuja pitkin. Jättiläiskuusien latvat hänen jaloissaan kiikkuvat. Rotkosta alhaalta kuuluu kosken kumu. Tien polvessa on madonna kattonsa alla. Siinä hän nyt polvistuu ja rukoilee sitä, joka on häntä alkukesänkin varjellut. Ja nousee yhä ylemmäksi.

Syyskesällä hän on viimein jo aivan laidunalueensa äyräällä, ylempänä enää vain kaljut, synkät kalliotornit. Ja niiden yläpuolella alppien lumikentät: jäätiköt, kiiltävät jättiläisten lakit. Mutta alla ovat kuusikot kaukana, ympärillä laitumen aukeus. Alla laakso näkymättömissä, pilvien verhossa.

Ihana vuoristo! Mutta työ ja aherrus on paimenella siellä. Työ, hankkiakseen kultaa rakentaakseen laaksoon kodin: sievän, tervanruskean, luhdeilla somistetun, ja karjaa. Johtaakseen katseltunsa majaansa!

Aamulla ani varhain, kun kotkat viheltävät, paimen herää majan ylisillä, heinävuoteellaan pärekaton alla, koiran vinguntaan ja karjan yninään. Hän nousee, herättää paimenpoikasensa, lypsää karjan ja laskee sen leveästä ovesta ulos. Hän juottaa, suurustaa lehmänsä ja vuohensa vuoripurolla, tippuvan ruuhen luona. Ja antaa karjan hajota, pannen kaitsijoiksi pojan ja silpputurkkisen koiransa. Sitten hän sytyttää viileässä kodassa, joka lemuaa maidolta, mullalta, lannalta ja juustolta, kuusipuu-roihun valtavan kuparikattilan alle, joka riippuu karstakatossa hahloissaan, — ja täyttää kattilan maidolla. Hän kuorii juuston, kauhoo sen sammioon, lisää maitoa kattilaan, kohentaa mustan-savuavaa roviota. Hän kiristää juuston syltä leveään painimeen, — hän huuhtoo kulhot, kiulut höyryävällä sinnulla. Hänellä on työtä, touhua. Punapuseroisen, punaisen edelweissin tavoittelua! Ajoittain hän hyppää ovelle kellokkaita katsomaan, huutaa huikauttaa. Lomassa, jos jyrkänne on vaarallinen, menee itse karjaa kaitsemaan, päästäen pojan ruualle. Puraiseepa itsekin suuruksensa: kovaa leipää, — jos leipää aina eväiksi riittää, — valkeaa juustoa, ja päälle alppipuron kylmää vettä. Joskus levähtääkin, seisten matalan, leveän majan portailla, tupakoi ja mietiskelee.

Siinä hän seisoo ruskeana, ahavoituneena chalet'nsa ovella, vuoriston hiljaisuudessa. Pitkä aika on keväisistä, hilpeistä lähtöjuhlista kulunut. Alla leviää alppiseutu jylhänä ja autiona. Portaiden edestä laskeutuu rinne ylänkölaaksoon, josta kuuset turhaan koettavat korkeammalle kavuta. Mustien suurten salojen yli, jotka pieninä läikkinä tänne pilkottavat, siintää etäinen kotilaakso sini-utuna. Mutta usein peittävät sen raskaat sumut, sakeat, vierivät pilvet. Silloin ei pilkahdusta muusta maailmasta: vain ääretön sumumeri lainehtii alla. Pilvet pöllyävät. Mutta yläpuolella on sininen taivas, joka on kirkas, siintävä silloinkin, kun alla salamat ukkospilvissä sinkoilevat. Yläpuolella ovat säröiset, pakkasta huuruavat alppihuiput, auringossa säihkyvät, ikuisessa kuurassa kimaltavat.

Niin katselee paimen, ruskeat, hihattomat käsivarret ristissä ryntäillä, — katselee ahavan puremana, työn vaivaamana, viiman leveitä lahkeita nykiessä, tupsukas patalakki peittäen takaraivosta pienen pyörön, otsatukka pörröllään. Yksinäinen, sanaton, vieraille harvasanainen autiomaan asukas. Uskollinen koira tulee, huiskuttaa häntäänsä, kiepahtaa seisovan jalkoihin, uinuu — toista silmäänsä vähänväliä raotellen.

Ja paimen ajattelee kai yksinäistä elämäänsä täällä, koiransa ja pienen pojan kanssa, joka nyt alkaa kavuta samaa työn-vuorta, jota myöten hän on näin korkealle päässyt. Korkealle — hänellä on säilyssä kultaa, — ja kesä on sitä taas lisännyt.

Ja kesäkyliä hän ajattelee. Laaksossa, siellä rikkaat talolliset istuvat illoin köynnösmajoissa viinin ääressä, naureskellen, maailman uutisia pohtien. Ehkä, ehkäpä on hänen punainen jalovalkonsa siellä? He jymistävät tanssilavalla, miekkoiset, sirmakkain tai viulujen soidessa. Hän yksin täällä, työssä. Mutta vapaudessa ja toiveineen.

Ja myrsky-syysyössä hän ajattelee. Se maitohipiäinen, mustatukkainen tyttö, ei se ollut viime katseella mitään hänelle luvannut.

Syysyössä tuuli tohisee kivillä kuormatussa pärekatossa, lyö pieneen päätyruutuun kuin nyrkillä, vinkuu, puhaltaa vilua. Räntää sataa vuoriylängöllä.

Ja nyt tulevat mieleen taas vanhain kertomat näistä vuorenhuipuista. Niin, niin ajattelee hänkin, kuin vanhat, että nämä vuoret, ne eivät olekaan pelkkää kalliota. Muuta ne ovat. Kaskujen punaisen edelweissin kasvattajia, kuin suloisen laakson tytön. "Kuulitkos", hän itsekseen mutisi, melkein aikoen pojan herättää, "kuulitkos, miten kaukana ylängöllä jymähti?" Mikä siellä? Yhden äänen hän oli kuulevinaan, niinkuin vanha paimen vuolupenkillään oli kertonut, vanhaa vaudlaista kansansatua. Wildhorn oli nimeltä se vuori, joka nyt puhui. Se puhui langolleen Dent-du-Morcles'ille. Mitä se puhui? Mitä tehdä paimenelle tuolla helmoissamme? se humahti. Pyöräytämme ison kallion irti, — laskemme laviinin.

Se lakaisee majan ja kaikki laaksoon.

Myrsky hänet luudallaan pois sipaisee.

Peitämme laitumen aikaisella jäällä, — langetamme sumun, jotta karja syöksyy kuiluun.

Kiusaava tauti hänen keuhkoihinsa puhalletaan!

"Hah-haa, niin tehdään", vastasi öinen Dent-du-Morcles
Wildhorn-vuorelle.

Poikakin heräsi myrskyn jyskeestä. — Hän oli aivan virkku vilusta ja onnettomuuksien pelosta. "Juttele jotakin", hän sanoi pääpaimenelle, "yön ratoksi". — "Mitäpä juttelisin", paimen vastaa ja hengittää raskaasti. Johtui taas mieleen punainen jalovalko. Juustonhakija pari viikkoa sitten kertoi, että nuori talollisen poika, rikas miekkoinen, kuului muka nähdyn hänen katsottunsa kanssa. Laaksossa, jossa ylös yrittävä ei saanut olla. "Mitäpä juttelisin. Vanhoja kaskuja, kaskua punaisesta jalovalkosta. No, jo sen olet kuullut. Mutta nyt on sen hetki. Vuorilla kasvaa valkeita edelweissejä, tavallisia. Mutta kasvaa siellä punainenkin edelweiss. Sellainenkin on olemassa. Missäkö? Korkeimmilla huipuilla, pahimpana kuilujen äyräällä, — melkein pyörivän kallionlohkareen kupeella. Siellä se hohtaa kuin veri — pimeästä yöstäkin. — Niin. Moni metsämies kuuluu sitä koettaneen etsiä, mutta ei ole löytänyt. Jotkut armaillit löytäneen kuuluvat. Mutta ei se helposti lähde. Kiipeä ylös kuin liukkaita vuoria: kesken tietä pitää alas liukua! Sitä kukkaa ei saa. Vaikka pään halkaisen uhalla, — ei. Kerran oli muuan paimenpoika nähnyt vuoren rinteellä miehen, ylhäällä kuin pilvissä. Se oli ryöminyt melkein irtonaista lohkaretta pitkin. Ja se oli nähnyt, nähnyt kukan. Kurottanut kättään, huutanut. Mutta juuri kun oli sen käteensä saamassa, hän syöksyi alas kuiluun. Kädessä sillä paistoi jokin kuin veri. Mutta kun hänen ruumiinsa rotkosta löydettiin, ei hänellä ollut enää sitä kättä, joka oli kukan poiminut. Mikä särmä lienee syöksyessä sen katkaissut, minne lienee jäänyt."

Poika kuunteli ääneti; paimen ajatteli jaloa punapuseroistaan.

Syksypuolella paimen alkaa laskeutua päivä päivältä alemmaksi. Sikäli kuin laidun ylhäällä kellastuu, sikäli kuin lunten raja huipuilta alkaen alenee. Niin laskeutuvat paimenet joka laidunrinteellä, paimenmajasta toiseen.

Alenevat, — kunnes karjankellot syyskuulla soittelevat luonnonsävellystään kotilaakson kuuluvilla.

Silloin on taas suuret ilon ja riemun juhlat kylissä. Paimenet palaavat tuotteineen laaksoon! Runsaat syksyn juhlat, keväisiä huimemmat: isännät, emännät kestitsevät paimeniaan, kaiken kesää kaukana olleita, viljalla, viinillä, hedelmillä.

Ahavoituneiden, vähäsanaisten paimenten joukot kokoutuvat yhteiseen keskuskylään, seppelöityine härkineen, valkeine vuohineen, juhla-asussa.

Silloin tanssitaan veripunaisissa villiviinimajoissa! Silloin sarkat keikistyvät, kun vuorten kesäerakot pääsevät rypäleen tai humalan makuun! Koottuaan kultaa, vietyään karjan ja vuokrat omistajilleen takaisin, kovan työn tehtyään.

Ja tuo paimen voi istua tanssimajassa. Varjonurkassa hän istuu. Harvain toverien kanssa, poissa kirjavain lyhtyjen valopiiristä. Hän ei puhu paljoa, hän juo, hän lyö tyhjän sarkan lyömistänsä pöytään. Ja katsoo tanssivain sikermään. Ja lehtimajan toiselle puolelle, jossa taas hohtaa punainen pusero.

Ja siellä istuu se punanverevä talollisen poika, josta hän kesällä oli kuullut. Hänen keväällä uneksimaansa vastapäätä.

Pojan kasvot ovat kauniit, silmät tyynet — hänen leveää selkäänsä ristivät kalliisti tikatut nauhat.

Niin, hän on kaunis ja suora. Ei ole hänen tarvinnut kantaa halkokuormia ylös vuorille, ei taakkoja alas. Siksi hänen selkänsä on soreaksi kehittynyt. Mutta paimen on tullut vuorilla vaivatuksi, tummaksi.

Ja tyttö, tuo punainen jalovalko, nauttii talokkaan läheisyydestä, — ja hän luo yli lavan paimeneen voitokkaan silmäyksen.

Silloin paimenen päähän viini syöksee, hän kuohahtaa, kääntää päänsä pois, — ja antaa täyttää pullonsa, tyhjentää taas.

Ja kun hän kovaa onneaan ajattelee, se kasvaa hänen päässään juopuneeksi, epätoivoiseksi vimmaksi. Nyt hän menee mustatukkaisensa luo. Hän vaatii talokasta väistymään pois. Toinen hämmästyy, suuttuu. Ympärille keräytyneet nauravat. Punapuseroinen riistää käsivartensa paimenelta irti, vetäytyy pelokkaana talokkaan sivulle, he kääntyvät hymyillen poistuakseen. Silloin paimenen silmissä mustenee. Hän näkee vain kuin syöksyvänsä jonnekin kukkaa tavoittamatta. Ja kauriinsarvipäisen puukkonsa hän iskee kilpailijansa kauniiseen, leveään selkään.

Se satu paimenesta — sveitsiläinen legenda kovan onnen edelweissistä.

Lausanne, heinäk. 1908.

ROMANTIIKAN LIPUN ALLA.

Korkealla vuoristossa, viheriäisessä laaksossa on muurahaiskeon muotoinen kukkula, ja kukkulalla pieni, vanha kaupunki, muinaisen kreivikunnan pääpaikka.

Polvitteleva tie johtaa laaksosta ylös kaupunkiin, joka hohtaa somana muurien keskellä: linnoineen, kirkkoineen, luostareineen. Kaupungin vankkaa porttia ympäröivät pärekattoiset vallikäytävät ja pienet punaiset ampumatornit. Portin päällä välkkyy vanha, hopeanvärinen vaakuna, jossa on kurki.

Kun kiipeää ylös portille, niin sen holvista aukeaa eteen jo koko kaupungin sisusta kaikkineen. Yksi ainoa tori tai katu siellä on — ja siinä ympärillä vanhat talot kallellaan, pienine, vihreäluukkuisine ikkunoineen. Joka ikkunalla on kukkia: pelargoneja, punaisena ja kirjavana kuin runsaudensarvesta uhkuen.

Keskellä kaupungin ainoaa toria eli katua porisee iloisesti suihkukaivo, patsaan päässä keskiaikaisen ritarin kuva. Ja torin yläreunassa on kyömykattoinen muinainen luostari, nykyinen kuuromykkäin lasten kasvatuslaitos, jossa nunnasisaret vaalivat onnen-osattomia. Luostarin alitse vie holvikäytävä ylemmäksi linnaan, ja luostarimäen rinteellä loistaa valkea kirkko, viirinä kääntelehtivä kukko.

Sellainen on pieni kaupunki Gruyères, viheriäisessä laaksossa! Mutta ympäröivistä vuorista kohottaa yksi melkein kaupungin vieressä uhmapäisesti kahta huippuaan taivasta kohti. Vuori on satulamainen: ylhäältä kaksihaarainen, niin että huiput muodostavat ikäänkuin jättiläissatulan nupit. Ensimmäisenä aamuna, kun siinä kaupungissa heräsin, häilyi usva avarilla, heinäkuisilla niityillä, ikkunan alla valkeana kuin niittyvilla. Aurinko nousi parhaillaan satulavuoren takaa ja laski sen nuppien välitse laaksoon sinertävän valovirran, joka juoksi kuin mitkä kankaan loimet. Aamukellot soinnahtivat kuparihuippuisesta tapulista, — ja jo näin nunnien kiiruhtavan mustankirjavana jonona hoidokkeineen aamumessuun. Avatusta ikkunasta viuhui sisälle viileä vuorten viima.

Läksin kaupunkia katselemaan. Muurien vallikäytäville, ja kertaalleen kaupungin ympäri, läpi tammimetsän. Vanhasta portista mennessäni väki jo palasi aamumessusta.

Kaunis on tämä seutu. Kaunis mahtaa olla keväällä, kun taivas siintää ja kevätaurinko hautoo nuoskaa lunta. Kärpäset surisevat, koivuviidat punertavat, ja vesi luostarin räystäistä tippuu. Satulavuorella kimaltaa lumi nuppien välissä valkeana satulavaippana, ja pian se on syöksyvä pauhaavana ryöppynä alas. Ja käki on kukahteleva lumisten vuorten vihannoivissa pyökki- ja tammirotkoissa.

Muinoin, — monta sataa vuotta sitten, — seisoi tällä samaisella kaupunginkukkulalla roomalainen huvila pilareineen, puistoineen, kertoo kaupungin opaskirja. Tämän laakson kauttahan kulki roomalainen sotatie Germaniaan. Se huvila loisti Venuksen, Isiksen ja Astarten kuvin. Koivut rehoittivat äsken puhjenneessa lehdessä, tuuli suhisi, ja käki kukahteli lumisten vuorten rotkoissa.

Huvilan isäntä, rikas roomalainen ylimys, joka tuli tänne viettämään kesiään, lepäsi aamupäivällä aterian jälkeen huvilansa parvekkeella päivää paistatellen; falerno kimalsi, ja orjat helskyttivät kauriinsarvi-kannelta.

Silloin ilmestyi yht'äkkiä laakson toiselle puolelle vieras sotalauma. Keihäänkärjet, korpin sulilla siivitetyt kypärät ja nauloitettujen kilpien kupurat kiilsivät. Ne olivat barbaareja, Burgundin keltatukkaisia urhoja, "kansanvaeltajia", jotka tulivat ottamaan maita ja rikkauksia Helvetian entisiltä mustapäiltä herroilta. Seitsemän oli heillä, kertoo Gruyèren alkuaikain taru, ylvästä päällikköä, ja väkeä kymmenet tuhannet. Niin, pian he levisivät laaksoon kuin heinäsirkat. Kauhu valtasi huvilan isännän. Luonnostaan kelmeä poski lensi valkeaksi, ja heikot, kynsiin saakka sormuksista kiiltelevät sormet vapisivat. Kiireesti koottiin kalleimmat aarteet, — ja mielettömään pakoon, päätäpahkaa, vuoriston vihannoivaan, syvään saloon!

Mutta kesähuvilan nuorenlainen emäntä, kreikatar, oli kuljeksinut etäämpänä aurinkoisella kukkulan rinteellä. Oli käynyt poimimassa sinivuokkoja. Hän oli hempeän soma, — vain kaksikolmattavuotias; hän oli lyhyenlainen ja upea. Kasvot soikean sirot, — vaaleanruskea tukka kierretty palmikkoina seppeleeksi pään ympärille. Ja kuinka silmistä kuulsi syvyys, mutta ei pohjaton lainkaan! Hento ja vento oli leuka, särmikäs ei. Pehmoisesti hän liikkui, notkeasti kuin pajun virpi, keikahteli soreasti ja leikitellen. Niin hän poimi vuokkoja ja nautti mäntyjen pihkantuoksusta. Kunnes yht'äkkiä tuli vieras sotalauma. Ratsujoukot kiitivät. Päättömältä pakoretkeltä myöhästyen joutui kreikatar erään päällikön käsiin, tuhantisten laumain saartaessa huvilan, niin kertoo satu. Päällikkö otti hänet kiinni, — kauhistus siinä tuli, — mitä hän teki? Katsoiko hän poskiensa hädän punaa peittääkseen maata kohti, koettiko kaikin voimin riuhtoutua irti raakalaisten käsistä? Ehkäpä. Paremminkin hänen sydämensä jyski haljetakseen, hän värisi kauhusta. Aivan hiljaa hän seisoi hetken, pelkoaan salatakseen, ja ehkä tunsi miehestä, ettei nyt ponnistella ja riuhtoa auttanut. Ja nyt hän ajatteli pääsevänsä irti siten, että katsoi raakalaiseen: miksi tämä oli rusentanut häntä niin kovakouraisesti? Burgundin mies arastuikin sitä silmäystä ja hellitti hiukan syliänsä, — silloinpa lintu koetti pehmoisesti väistyä hänen käsivarsistaan. Mutta heti nuo lujenivat hänen kiertyvään vartaloonsa koskiessaan: kreikatar tunsi olevansa kahleissa käsivartten, jotka olivat paksut ja kovat kuin rautatammi. Toista oli tämä mies kuin hänen lihakseton, veltto roomalaisensa, — pelkuri ja pakenija! Hätä muuttui jo hämmästykseksi, ja kun hän kohotti taas katseensa ja näki vieraan leimuavan hymyn, joka oli muutakin kuin raakalaisen, — päällikkö oli roomalaisessa Galliassa sivistynyt, kunnianintoinen burgundi, — niin hän tunsi miehen lujassa sylissä ennenaavistamattoman sulon. Hänet huumasi halu painautua miehen ryntäitä vasten, ja tahtomattaan hän kurottautui hänen puoleensa, — kuin laine mukaantuen kallion syvennyksiin. Ja merkillistä: hän oli onnellisempi kuin ikinä ennen, niinkuin kaiken ikänsä olisi kaivannut vain tällaista. Eikö hän ollutkin aina hiljaisissa unelmissa ajatellut barbaaria, joka olisi keltakutri, voimakas kuin vuoristokarhu, katse palava!

Ja niinpä nyt kävi, että keveäluontoinen Aphroditen tytär taipui nuorekkaaseen burgundilaispäämieheen ja jäi mielisuosiollakin hänen omakseen, — väkivallalla, kertoo tosin legenda. Kuusi Burgundin ruhtinasta samosi edelleen, mutta se yksi jäi tänne. Hän rakensi roomalaisen huvilan paikalle kömpelön linnan, — jälkeentulevat sitten sen komistivat sellaiseksi kuin se parhaina aikoinaan oli.

Vaeltaja-burgundi otti koko laakson kreivikunnakseen. Hän eli ryöstönaisensa kanssa, rikastui tavaroilla kauppamiesten, jotka matkasivat Italian ja Germanian väliä. Hän oli hilpeä rosvoritari. Hänelle kreikatar lahjoitti voimakkaita vallanperillisiä.

Siinäpä on Gruyèren kreivien sukupuun juuret. Alkuhistoriaa kaupungin, joka vähitellen kasvoi linnan ympärille, loivalle mäenrinteelle: pienissä olkikattoisissa majoissa asuvia alustalaisia.

Sitten tulee Kaarle Suuren aika. Onpa mielikuvissaan näkevinään Kaarle Suuren hahmon seisovan tuolla uhkapäisten alppimuurien huipulla: kiireestä kantaan on rautaan puettuna se keisari, kömpelö kruunu päässä ja valtaomena kädessä — lukemattomien metsäläiskansain kuninkaalla ja roomalaisten Augustuksella. Vasalleina olivat raivoisat Rolandit, uskolliset puoliraakalaisseikkailijat, jotka sotivat hänelle alueita lisää.

Kaarle Suuren aikana joutui myöskin Gruyère roomalaiseen valtakuntaan ja maksoi veroa Carolus Magnukselle.

Mutta Kaarlen aika oli lyhyt. Hänen kuollessaan laaja valtakunta hajoaa. Häntä seuraavat heikot Pikku-Pipinit ja Kaarle-Paksut. Ja tämäkin kreivinmaa, jonka hän oli laskenut valtansa alle, ja linnan ympärille kasvanut kaupunki, julistautui itsenäiseksi. Se laajensi aluettaan, se oli aikoinaan Sveitsin mahtavimpia pikkuvaltioita.

Ja sitten näkee muistelija valkeita sotisopia ja niissä punaisia ristejä. On tullut ristiretkien aika. Haaveellista uskonintoa. — Satoja vuosia sitten, paahteisena kesäpäivänä, jolloin tammien lehdet välkkyvät ja apila tuoksuu, näki tämän kreivillisen kaupungin asukkaiden silmissä toisilla päättäväisen leimun ja toisilla tuskan. Ja kreivi, ihailtu, haaveksiva, hieman raaka ranskalaiskreivi, ratsasti linnastaan ulos torille oljenkarvaisella oriilla. Hänen jäljestään tuli sata kaunista vuoriston paimenta. He olivat lähdössä niille maille, mistä aamulla aurinko nousee, vapauttamaan pyhää hautaa uskottomain vallasta, päitä halkomaan, seikkailemaan, rikkauksia ryöstämään. Heidän suomupaitansa päällä liehuivat valkeat vaatteet, ja kunkin rinnassa tai kilvessä paistoi punainen risti. Papit kyllä siunasivat heitä, mutta kaupungin naisten, paimenten puolisoiden, morsianten ja siskojen suusta kajahti tuskan ja vimman huuto. He juoksivat porteille, lukitsivat ne ja heittivät avaimet vallikäytävästä ulkopuolelle, rotkoon. Tämä niinkuin muutkin tarinan tapaukset on suurissa seinämaalauksissa kuvattu Gruyèren jaloon linnansaliin, kaari-ikkunaiseen ja valoisaan. Miehet eivät olleet naisten hädästä tietääkseenkään; he eivät kuulleet, eivät nähneet heitä, kun he takertuivat lähteväin jalkoihin rukoillen: "Miksi jätätte tylysti kodit ja lapset, kotimaan, syöksyen kaukaiseen Palestinaan surmaa hakemaan?" Väkivalloin murtautuivat miehet naisjoukon läpi ja alkoivat särkeä lukittuja portteja. — Kreivin puoliso on houkutellut miestään, koettanut saada hänet hymyilyillä ja hyväilyillä unohtumaan onnelliseen kotikammioon. Hän on kietonut kylmän soturin kaulaa, hän on leperrellyt hätäänsä ja tuskaansa, hän on pilkannut hänen suurta intoaan — mutta pilkasta mies on kylmennyt, hän on tylysti, kovasti lykännyt vaimonsa luotaan, vaikka tämä on vuoroin syleillyt hänen polviaan ja vuoroin koettanut hellällä väkivallalla riisua hänen raskasta miekanhankkilustaan. Tuossa nyt istuu kreivi satulassaan, ja miehet murtavat portteja. Linnan rouva seisoo hervottomana ja neuvottomana muurin kupeella. Ja portit kaatuvat auki, ja laakso paistaa, naisparvi parkaisee ja vaikenee sitten, — pienen ristiarmeijan lippumies heilauttaa punaista vaatetta ja huutaa:

"Eespäin, jalo kurkemme! Palatkoon ken voi!" "Kyrie eleison!" vastaa
ristilauma, ja se katoaa vuorisolaan, — sieltä Tonavan laaksoon,
Konstantinopoliin, Vähään-Aasiaan. Siellä se nääntyy nälkään ja janoon.
Kuolee saraseenien sapeleihin. Tuskin Jerusalemia nähdenkään!

Ja syksyllä kerran, — syksyllä, kun kesä on mennyt lämpöisten öiden hiljaisuudessa, sirkkoineen, lehmänkellon kauas kuuluvine helinöineen. Kuura paistaa nyt ankarana alpeilla, mahtavilla ympäristön muureilla. Toisinaan lumiset pilvet jo saartavat niitä, toisinaan vedestä raskaat, niin että vuoret vain synkeinä haamuina sisältä kuumottavat. Surullinen ilta. Ja mieleen johtuvat muistot Sveitsin valaliiton ajalta.

Syksyisenä iltana, satoja vuosia sitten — kun laakso lepäsi mustana kuin meri, ja merestä vain tupain tulet alhaalta tuikkivat kuin laivojen vartiovalkeat, — satoja vuosia sitten leimahti hätäroihu tuolta satulamaisen vuoren nupilta. Se tuikki levottomasti kylmistä usvista. Ja samassa huusivat hätäluikut alpeilta, ja kirkonkellot alkoivat soittaa hätää, niin että tapuli tärisi. Ja levolle riisuutuvat urhot kavahtivat, sivalsivat seinältä jousensa, siunasivat ne ja itsensä pyhimysten nimeen ja kokoontuivat kreivinsä linnaan. Oli tullut sana, että vieras sortaja, habsburgilaisen keisarin armeija, oli voittamaisillaan naapurikanttonin Bernin joukot kaukaisessa laaksossa. Silloin kreivin väki, jalot ranskalaiset paimenet, samosi suoraan yli vuorten, vaanivien rotkojen vieritse veljille avuksi, saaden matkalla apuväkeä. Ja ennenkuin uusi syyspäivä sarasti, oli vainooja kumottu vuorensolaan melkein viime mieheen. Ja kreivin kaupunki oli pelastanut naapurinsa lipun — Gruyèren kurki auttanut Bernin karhua — kun se oli joutunut vihollisten saartamaksi. Mutta aika kului, — valaliiton ihanneaika oli mennyt. Sveitsi riitautui sisäisesti. Toisenlaisilta retkiltä kreivin väki palasi vuorilta jonkin aikaa myöhemmin.

Voittajana se silloinkin palasi, mutta voittajan kasvot olivat pilkalliset, ylimieliset, katse kyräilevä, ja riemu oli uhkapäistä, villiä. Äskeiset, yhteistä vapautta puoltaneet liittolaiset olivat kiistautuneet keskenään. Naapurikarhu, kansanvaltainen Bern, joka tavoitteli Sveitsissä ylivaltaa, oli hiipinyt murhaan ja ryöstöön kurkikreivin alueelle, kavalasti kuin varas yöllä. Olisi ylimys, kreivi, voitettava, ylimysasetukset muutettava, ranskalainen maa liitettävä saksalaiseen Berniin. Mutta äläs, sinä kade, kiittämätön! Pari virkkua kreivin paimenta huomasi heidät, ja kahteen mieheen he torjuivat vihollista monta tuntia vuorisolassa, hätäluikuilla toitotellen, — kunnes kreivin soturit ehtivät apuun. Ja nuolillaan ja vieritetyillä kivillä kreivin väki silloin kaatoi naapurikarhun pojat, kaatoi melkein viimeiseen mieheen, ja palasi kotiin kädet veljien veressä.

Kyllä silloin, sinä syysyönä, kun kuun kiekko kiersi keltaisena vuorella kaupungin kattojen päällä, riemu raikui linnan kaari-ikkunaisessa ritarisalissa! Kokonaisia härkiä paistettiin vartaassa avoimessa liedessä, ja palkittu hovinarri, — jonka soma talo, lohikäärmeenpäillä ja naamioilla koristettu, on vieläkin Gruyères'issä muistona Gruyèren hovin loistoajoilta, — hän sepitti runoa kymmenen syltä voittajain kunniaksi! Raikui riemu linnassa aamuun saakka, ja jatkui kaupungilla liputuksina ja linnan pihalla turnajaisleikkeinä. — Mutta linnan takalistolta kuului hengenhätäistä parkunaa kidutuskammion rautaristikoiden takaa: nipistettiin näet vangituilta salaisuuksia tulisilla pihdeillä. Kidutuskammiot, välttämättömiä huoneita ylimyslinnassa: nyt linnan omistajan, kauppiaan, biljardihuone.

Tämän sadun sankariko lienee ollut se kreivi, jonka haamun kerrotaan sateisina syyspäivinä istuvan pilventönkänä tuolla satulavuorella? Satulassaan hän istuu, jättiläiskokoisena ja jäykkänä, Gruyèren kreivi, ylpeä pää vyöryilevissä pilvissä. Keihäs on tanassa taistelupukarilla, ja raudoitetut sääret melkein laakson pohjalle ulottuvat. Syyspäivinä kurjet, hänen vaakunalintunsa, kiitävät laulavana falangina hänen päänsä ohi etelään — Italiaan, Egyptiin…

Kerran keväällä, toukokuun lopulla, seisoi eräs suvun myöhemmistä ja heikommista vesoista — keskiajalla vielä — kreivin poika, nuori prinssi, linnan pihassa, sveitsiläisillä luhtiportailla. Hän oli viidennellätoista, siinä iässä, että rakkaus heräsi hänessä. Keväästä ja kaipauksesta hän oli kalpea. Yht'äkkiä pyrähti varjoisalle linnanpihalle paimenparvi, — lähdössä kesäksi alpeille: armaillit. Karja jo torilla ammui, vuoriston kaiku vastasi. Nyt tulivat paimenet tavan mukaan heittämään hyvästejä ruhtinaallisilleen. Sinisissä samettipuseroissa komeilivat miehet, heidän käsivartensa olivat paljaat kuin indiaaneilla, ja kämmenenlevyiset patalakit keikkuivat päälaella. Tytöillä oli vuokoista ja voikukista solmitut sinikeltaiset seppeleet päässä. He suorittivat iloisen piirihypyn prinssille hyvästiksi. Miehet taas lauloivat ikivanhaa Le z'armaillis… Mutta tanssivain tyttöjen joukossa oli eräs rohkea, joka tohti viitata kreiville tanssiin kutsuen ja jatkoi pyörtävää piiriään. Sepä rohkeus riitti nuorta kreiviä suututtamaan ja kiehtomaan! Kun prinssi näki nuoren tytön kaartuvan poven, ja tukan, ja kiehtovan suun hymyn — kas, jo laskeutui alas, ja hänen polvensa vapisivat. Tyttö vain viittasi, ei pysähtynyt, tanssi edelleen kuin ilvehtien. Kreivi vihastui, — hän kuuli jo eräiden paimenten naurun, näki tytön silmät. Ja niinpä hän rohkaistui, kävi kovasti asiaan ja sai velhon kiinni — tyttö antautui hänen parikseen, ja he tanssivat piirin keskellä. Arkuuttaan ja kiukkuaan salatakseen kreivi pyöritti nyt tyttöä varmasti ja reippaasti. Ja siinä soman tytön lähellä unohtui jo kiukku ja muiden nauru. Niin he tanssivat, tanssivat, sitrat soivat — ja kas: piiri alkoi vieriä alas linnan pihalta. Tanssivat, tanssivat — paimenten hihattomat puserot vilkkuivat, ja tyttöjen kukkaseppeleet kiersivät. Ja tanssien he pyörivät alas torille, ja torilta ulos kaupungin portista — jäljestään muut ajaen seppelöityä karjaa, laulaen paimenvirttä. Tanssivat, tanssivat: jo vartija ampumatornista heille hyvästejä vilkutti! Tanssivat alas laaksoon, virran varrelle, yli harmaan sillan, ylös rinteelle, ja pois vuoristoon — soittojen ja karjankellojen helistessä. Sinne he kauaksi katosivat, viimeisen kerran kajahti alppilaulun kerto: Ha-ha, liauba, por ariâ, — ha-ah! Ja nuori ruhtinas velhoutui koko kesäksi vuoristoon, paimenten elämään.

Mutta syksyllä, huimain paluujuhlain jälkeen, tuli siitä tytöstä kreivin vihkimätön vaimo. Linnan tornissa hän nyt asui, ja sieväksi oli prinssi hänen kamarinsa varustanut. Siellä oli tytön rukki, ja seinällä kalliita mattoja, ja puuleikkauksilla koristetussa vuoteessa sininen kunniataivas — ja on vieläkin. Kaikki on ennallaan, kuin vanha, kaihoisa balladi: ihmiset vain puuttuvat. Mutta nyt ei se entinen paimentyttö ollut leikittelevä tyttönen enää. Tumma tuli oli hänen silmissään, ja hän ummisti luomensa, kun odotti kultaansa kammioon.

… Mutta vain puolitoista vuotta onnen uhkeudesta, niin jo neito, paimentyttö, istui tornikammiossa yksin. Hän oli pikaisesti vanhettunut, kasvot olivat kellastuneet, ja hiuksista pilkki himmeitä hapsia. Mutta kyynelet toki vielä vierivät, kun hän tuijotti ulos valkeaan talveen. Kreivi näet oli hänet hylännyt, matkustanut ylimysneittä kihlaamaan jaloihin länsivaltakuntiin. Eikä hän ollut pitkiin aikoihin lähettänyt muuta kuin lempeitä kirjeitä; hän ei ollut se kalpea prinssi tätä nykyä, hän oli mies: tyttö oli hänet vereväksi suudellut ja itse kalvennut. Eikä tyttö nyt odottanut kreiviä muuten kuin rukoillakseen häneltä kuolemaa.

Niitä opaskirjan juttuja ajatellen olin kaupungin kiertänyt, ympäri linnan, jonka tornissa liehui suuri, vaaleansininen lippu, kuin itse romantiikka; ja olin tullut toista tietä takaisin torin aurinkoiseen keskustaan.

Gruyère, elok. 1908.

FATA.

Oli elokuu, Marian taivaaseenastumisen päivä. Aamulla oli aurinko säteillyt, ja laaksossa, pienen kaupungin ympärillä, hymyili sunnuntainen rauha. Ei viikatteen vilausta kedoilla, ei niittäjän ääntä. Vain kirkon kymmenen viritettyä kelloa soittivat kuin jättiläiskannelkielet vuorelta toiselle jännitettyinä, virsiä ja heleitä kansanlauluja. Ja kellopelin soittoa kohti vaelteli kirjava rahvas verkalleen, kynttilöitä kimaltavaan messuun ja koreaan juhlakulkueeseen.

Mutta miten katoavat auringonpaiste ja juhlasoinnut! Puolipäivä vain ehti, niin maa himmeni. Vuoriston takaa nousi raskaita sadepilviä. Kuin Vaud'n tarujen pilvikäärmeet ne ryömivät korkeain, törröttävien huippujen ympärillä. Alhaalla vainioilla raakkuivat varikset sadetta. Pian peittyi koko laakso virtoineen, kaupunkeineen harmaaseen, suruisaan sumuun.

Ja mieleeni en tiedä miten lie tullut eräs vaudlainen tarina. — Tuolla ikkunani edessä kohosi jyrkkä vuoren seinä, sulkien näköpiirin kuin uutimet: vihreää sammalta, udun harsosta kuultaen.

Niin, tuolla vuoristossa asuivat Vaud'n haltiattaret pohjattomissa, hämärissä uduissa. Siellä myös monet "diablet", vuoriston hirmut, kyynäröisin maaten, katsoen kulmainsa alta ihmisten taisteluja. Myös Vaud'n Gargantua, suuri, kuulu aarni, jonka hampaan koloon lammaskatras mahtuu sateen turvaan. Lentokäärmeet, rubiini-silmä otsassa, — muita lapsellisten rahvaantarujen salaperäisyyksiä.

Koettaisinko kertoa kansantarun paimenesta ja haltiatar Fatasta?

Haltiatarten, ruumiittomain fantoomien, rakkaus on aina tuhoksi.

Näen edessäni alppipaimenen. Vähän kalvas hän on ja hento, mutta silmissä into, punaisenkirjava nahkahykyrä korskasti päälaella. Tupaa hän jo rakennutti laaksoon, ruskeaa, vihreillä luhdeilla ja parvilla koristettua. Niin, olipa hän, taru kertoo, katsellut laakson tyttöjä, emännäistä kohoavaan kotiinsa.

Kaikki hyvä, — hän oli elävä kuin muutkin paimenet. Kunnes hän kerran toukokuussa, — toukokuu on alppiseudulla tuhon kuu, — näki vuoristossa haltiattaren kylvyssä. Onneton, jolle se suosio osuu; hänen olisi kasvonsa käsin peitettävä. Mutta tuotako olisi muistanut, ihanan näyn edessä, nuori armailli!

Ihana kylpijä: jalkansa kuin maito, kuin punertavat ruusun terälehdet; silmissä kummallinen, syvä kimallus, ja tukka pikimusta, — kansan pelkäämä musta tukka. Niin hän valeli vyötäröitään. Mutta kun näki ihmisen, tuokiossa sipaisi ilta-udusta kaistaleen, kietoutui siihen ja kauhistuneena katosi.

Vain hetken näki paimen hänen jalkainsa vaalean kuullon.

Mutta ken sen näkee, ei sitä unhota, — ei myös armailli yksinäisyydessään. Hän palasi taas lammelle nähdäkseen. Ja haltiatar tuli, kertoo kasku, lemmen polulla, ojensi pienen huilun hänelle ja sanoi, että milloin halunnet nähdä, puhalla; ja katosi.

Nytpä vasta paimen alkoi outoja ajatella. Hän puhalsi kerran, — Fata tuli, lumosi hänet kummilla silmillään, herätti punahuulillaan kaipuun.

Niin unohti paimen neiden laaksossa, — hän puhui haltiattarelle tuvasta laaksossa: kuinka siellä oli kukka loistava, puut kumartuvat hedelmäin painosta.

Mutta sen kuullen tuli Fata valkeaksi, hän sanoi: "Tyydy vuorten linnoihin, — utuiseen rakkauteen. Niin on meidät tehty, ettei ihmislapsi saavuta meitä syleilyyn: avaa sylinsä, utuna haihdumme. Väisty! Arvoitukselliset kurimot ovat usviemme kätkössä, suojelushenkien, kohtalon kehrääjien."

Ja satu kertoo vuoren hengettären tulleen paimenen chalet'hen istuneen, kertoneen mitä näki syttyvässä valkeassa: "Kas suurta leikkiä, se on tulen kuningas. Tuo sateesta tuotu puu, se on Lula, jota kuningas hyväilee liekkisormin. Nyt kiihtyy Lula; tohtisiko hän syttyä ja palaa poroksi tulen sylissä! Ei siitä nouse siniliekkiä, ei se luo valoa, — tulen kuningas palaa erillään, muissa, ei kaipaamassaan, ja sammuu. Nyt loppuu heikko hiilus myös Lulasta, hän tummuu. Minun äitini oli Lula, mutta minä olen kohtalotar Fata."

Se paimen ei muistanut, että haltiattaret ovat selästä ontelot kuin lahopuu, — tai haihtuvat syliin tavoitettaessa kuin huuru: vain tyhjyys kalvaa riutuvaa povea. Niin kävi paimenen: milloin hän Fataa tavoitti, se parahtaen väistyi. Ja kuitenkin hän oli hänen vuoksensa unhottanut laakson neidon, kuitenkin hänen täytyi aina ajatella Fatan vaaleita, ruusuisia jalkoja.

Se kaipuu ja tavoittamattomuus poltti viimein hänen aivojaan kuin liekki! Se tuhosi kuin hourupäisyys. Niin hän oli vimmassa ja vihassa kuin lukin verkoissa. Monesti hän virui majan ylisillä mistään välittämättä, — samosi vaarallisilla äyräillä.

Niin meni vuosi, ja kaksi. Hän ajoi väistyvää. Ja viimein hän myi laaksossa karjansa, pisti tulen uuden tupasensa nurkkaan ja katosi seudulta sen tulipalon roihussa. Minne lienee, toisiin laaksoihin: koskaan ei hänestä ole kotipuolessa kuultu. Eivät hänen ikkunoillaan ruusut loistaneet, eivät tuvan kulmalla kumartuneet hedelmäpuut.

Mutta rahvas näkee sadepäivinä vuorenhuipulla naisen hahmon istuvan: pikimustat hiukset kasvoilla, itkien. Se on haltiatarten rakkautta, että he tuhoa tuottavat. Raskaita sadepilviä nyt vyöryy. Usva kätkee vuoret, vain ylimmät huiput pistävät mustat päälakensa esiin hattaroista.

Tulee ilta, — ylimpiin huippuihin syttyy yht'äkkiä alppihehku, kellervä helo. Heijastus näkymättömästä lännen auringosta. Kuin punertavaa silkkiä, — kangastus autuuden maista. Se syttyi, sammui heti. Iltakellot kalahtivat. Sade alkoi rankkana rapista.

Gruyères, Marian taivaaseenastumisen päivänä. 1908.

AHASVERUS ALPEILLA.

Oli syksy, ja villiviini riippui punaisena kuin hyytynyt hurme. Viluisen aamun valjetessa lähdettiin nousemaan alppijäätiköille. Tiirat järvellä olivat äskettäin heränneet, ja vedenpinnalla lenteli aamutuulen punasinertäviä vireläikkiä. Autiosti kapsahtelivat väettömillä teillä matkalaisten raudoitetut anturat, ja keihässauvan kärki vingahteli.

Niin kohottiin kaupungista, järven rannalta, viinitarharinteille, joissa ruskeat rypäleet kiiluivat yön kasteesta. Noustiin pieniin, punakattoisiin kyliin, joiden valkeain kirkkojen kellot heläyttivät aamusoiton. Jo yleni aurinko, ja edessä hohti etäältä autio vuoristo, ympäröiden kylänlaaksoa kuin järkkymätön muuri, mustan ja valkean kirjava, sakaroillaan ikuinen lumi. Kylän ympärillä laitumilla käyskenteli karja, vuoristosta alas ajettuna, ja alakuloisesti soittivat sen sadat vaskikellot syysvirttä. Tupien ikkunoilla olivat kukat karistaneet teränsä, ja tarhoissa oli enää vain jokunen märkä, lakastunut georgiini. Kylän ylänkölaaksossa varstat jyskivät, ja vihreän vaahtoisen virran rannalla kolkkivat myllyt.

Kiivettiin kylästä kohti ankaraa vuoristoa. Tuossa jäi taakse viimeinen kapakka. Sen ovella seisoi nuori tyttö. Hänen päänsä yläpuolella kimalsivat kullatut peuransarvet, ravintolan kyltti oven kamanassa; hänen kasvonsa olivat hienojuonteiset kuin vanhoissa teräspiirroksissa, huulet tuoreet kuin aukeavan ruusun terät, ja kädet kellertävän valkeat kuin norsunluu; silmät hohtivat syksyistä kirkkautta…

Alkoi laakson peltojen jälkeen koivikko, jossa keltaiset lehdet lentelivät, ja sitten tuli kuusimetsä, musta ja tuima, jossa vuolaat putoukset jylisivät ja syöksyivät alas hiidenkirnuihin, hulmuten kuin valkeat morsiushunnut tuulessa. Ratisten vieri rotkoon somero matkalaisten jaloissa…

Kuusikon yläpuolella lakastunut alppilaidun. Kulonkeitaista oli lyhyt ruoho, ei silkinvihreää kuin kesällä, ja kukkia näkyi ainoastaan siellä täällä jokin alppikämmekkä, levittäen vaniljantuoksuaan. Laitumen ylärajassa kohosi kallioseinä kuin vuoripeikon linna. Ei ääntä, ei elämää; kalliotornin ulkonevilla sakaroilla vain korpit koikkuivat. Kallioseinän juurella karjamajat autiot ja paimenten jättämät. Pienet purot hiljaa lirisivät. Kalliotornin juurella ammotti pyöreä lampi, ja lammen toisella rannalla, mihin ei aurinko ylettänyt, hohti jo lumi.

Niin oli ilta ehtinyt; pilvet kallioiden seinämillä paistoivat kuin kultamöhkäleet. Etäältä laaksosta soivat kirkkojen kellot heikosti kuin tiu'ut… Tummenivat alla rotkot… Edessä pilkotti kalliorinteellä alppimaja, johon noustiin yöksi.

Tulet laaksojen pohjista tuikkivat sinne alppimajalle kuin kaivosta. Mutta ylhäällä viipyi valo vielä. Ja yht'äkkiä syttyi ylimmän huipun kupeessa alppihehku! Kellertävä ja veripunainen se oli! Heleä ja hymyilevä kuin autuuden maat. Pian se sammui, — ja sammui myöskin ruskon ruusuinen hymy jylhäin vuorten takana. Jäätävä tuuli kohahti ylhäältä, sulamattomilta jäätiköiltä. Edelweiss uinahti yksinäisenä illan viluun. Huipun jäätiköt vongahtelivat… Ja keltainen kuu nousi vuoren laelle kuin mikäkin paholainen, joka kiipesi tähystystorniinsa … kultakruunu päässä. Hiilet alppimajan liedessä sammuivat … ja matkalaiset nukahtivat.

* * * * *

Seuraavan aamun pimeässä, tuikkivain lyhtyjen valossa, yhä korkeammalle. Jo tultiin lumelle. Hankikate narahteli… Niin vaellettiin verkkaisena jonona, viisi miestä köydellä toisiinsa sidottuina. Päästiin vuoren tasaiselle laelle, jäätiköille… Ja päivä valkeni.

Idän taivas oli heleän keltainen. Lännessä se vihertyi. Ja yht'äkkiä kimmahti aamuhämärässä auringon sädekimppu eräästä kaukaisesta rotkosta, kuin hirviön hampaiden raosta. Jäätikköylänkö leimusi punaisena, se säkenöi ja häikäisi. Kavuttava oli enää vain ylin huippu. Se hohti edessä kuin iankaikkinen faarao-patsas, päälaella säihkyvä jäähiippa, ja matkalaisjono kiipesi hiipan kärkeen kuin muurahaiset hongan latvaan.

Ylimmältä huipulta aukesi eteen maailman ihanuus. Päivä oli jo ehtinyt korkealle. Edessä, ympärillä ja jalkain juuressa oli jäätikkö, jonka yli oli kuljettu, kuin pirunkirkon katto: sen yläpuolella, tornissa nyt seisottiin.

Edempänä nukkuivat laaksot vielä aamun hämärässä. Ja kauimpana hohtivat alpit äärettömänä pyöreänä kehänä, sininen taivas.

Lännessä oli vuori kuin valtava, hopeinen katedraali, tuon paholaisen, vuoripeikon tuomiokirkko, jossa kimalsivat sadat tornit ja jonka kattojäätikkö huikaisi kuin kuvastin. Idässä uhkasi tumma alppipiiri kuin jättiläissahan terä tai rivi piiluja, joiden lappeissa huppelehti auringon hurme. Etelässä tapasivat taivasta vuoret, joiden valkeilla kentillä asui kuoleman kauneus. Pohjoisessa synkkiä torneja, sarvia, haljenneita vuorten torahampaita.

Ja kaiken yllä tummanpuhuvaksi värittyvä taivas! Iankaikkisena kupuna se kaareutui tämän pakkashuuruisen vuorihelvetin päällä. Sitä kannattivat ilmanäärillä jäiset pilarit, alpit.

Aurinko paistoi, lämpeni. Jalkain juuresta nousivat onkaloista pilvet kuin höyryt kattiloista. Oli kuolemanhiljaisuus; ei linnun lentoa; vain hanki sirahteli hiljalleen kuin huhtikuussa, ja ouruvesi pirahteli kultapisaroina peikkoruhtinaan suihkulähteistä. — Metsämies etäällä joikui: kaiku vastasi vuorista urkuina.

Se näytti itse Saatanan ruhtinaskunnalta. Ikinä ei ole sinne kaupunkia rakennettu, kylää aiottu, koskaan ei ole siellä kukko kiekahtanut. Ikinä ei ruoho sinne nouse. Peikko vain huvikseen siellä hyppelee, teiskaa jäisillä pihoillaan. Mihin hän loiskahtaa, siihen halkeaa railo ja aukeaa kuilu, jonka pohjalla vesi kohisee syvällä kuin kaivossa, sinisten jääseinäin välissä. — Ja Saatana pyöräyttää auringonpaisteessa lumipallon: se kierii alas tältä maailman katolta, se kasvaa, paisuu, vyöryy alas laviinina jylisten, ja kaukainen alppikehä vastaa pitkäisenjyrinällä.

Mutta enimmäkseen tämän vilunvaltakunnan ruhtinas, tämän valtakunnan, joka Danten olisi pitänyt nähdä luodessaan alimmaista helvettiään, enimmäkseen hän makaa vatsallaan kirkkonsa katolla, kuvittelen, makaa leuka kämmenten varassa ja tuijottaa laaksoon … miettien elkeitään…

Ainoa merkkitapaus täällä on koukkusarvisen kauriin ilmestyminen alppihuipulle, tai metsästäjän ja matkalaisten tulo. Mutta se ei muuta taivasta, ääretöntä sinikupua, jonka reunassa alpit kimaltelevat kirjavina kuin sateenkaari.

* * * * *

Ja kulkija miettii:

— Miksi matkaavat muutamat ihmiset, elämässään, aatoksissaan, aina yli merten, yli korkeain vuorten?

Miksi eivät ole kuin enimmät, joiden kehdolle rauhan enkeli siipensä levitti?

Miksi jo lapsena heidän otsainsa alla kiiluivat levottomat mietteet?

Ja rakkauskin astui kai heidän poveensa kuin murhapolttaja, — ei kuin naurusuu neito?

Miksi eivät ole kuin miekkoiset, jotka rakastavat onnellista laaksomaata ja mullan pyyteitä, ja velvollisuudet täytettyään kuolevat kuin patriarkat, valkoparrat, varmoina suvustaan ja taivaastaan?

Nämä: tietävät vain, että siirryttävä, muutettava heidän on. Joskus riemuiten kuin muuttolintu kesämaille, useimmin kuin lastu laineilla, lehdet tuulessa.

Näistä toisenlaisista on siis moni jonkinlainen Ahasverus.

Mitä he rikkoivat, josta näin levottomuudella veroa kantavat?

Rikkoivat? Mitä on rikos heille, aavistusten, kaipuiden ajelemille pilville? Tietämättömyys syistä.

Mutta kumman palon on Jumala tai Saatana — sama se lie — heidän sydänahjoonsa sytyttänyt: Kuvan kaukaisesta lähdejuoksujen maasta, jossa aurinkoisilla kedoilla aina kisataan punaisin vaattein kuin viinikuurnanpolkijat.

He näkevät sielussaan kuvan tuosta maasta. Siksi on heistä maan vajavainen onni kyllästyttävä. — Aherrus joutavaa, — kuin linnun oloa häkissä.

He rakentavat kodin, saavuttamatta mielikuvansa rajatonta kimallusta…

Nainen, rakastettu ja pyydetty, muuttuu vihattavaksi, niinkuin lapsesta lelu, jonka se rikkoo.

Ihmekö siis, että he, kun eivät maan onnea tunne, sen perustaa käsitä: usko narriutta, — lait sekavaa ihmishouretta, jonka ovelat pilkkaajat näyttävät köykäiseksi; — aatteet, ihanteet, kaikki petosta, mataluutta leivän hankinnaksi!

He karttavat tätä. He tavoittelevat lähdejuoksujen maata, josta oma kokemus kuitenkin neuvoo, ettei sitä löydy, että se edestä väistyy!

Ihmekö siis, jos he, — siten puolinaista paeten ja täydellistä saavuttamatta, — monesti vimmastuvat kuin ansaan ajettu riista, temmeltävät, — sadatellen kaikkea, kerskuen rakastavansa vain niitä, — olemattomia — jotka nauttivat pilkastaan ja kuolevat!

Ja hän, Ahasverus, joka ei perille pääse, tahtoisi silloin kuolla. Mutta juuri samassa alkaa hänen sielussaan taas leimuta se kuva lähdejuoksujen maasta. Ja hän ihastuu, — ja vaikk'ei siihen usko, täytyy hänen vaeltaa, sitä tavoitella…

Joskus riemuiten kuin muuttolintu kesämaille, — useimmin kuin lehdet tuulessa, lastu laineilla.

Näin vaeltajan, pienen Ahasveruksen jäätiköiden kuolonihanuudessa. Hän seisoi alppijärven rannalla. Näin hänen kuvansa kirkkaassa, raikkaassa vedessä: hän seisoi siellä kumaraisena, lähdön hetkellä; hänen kasvonsa olivat ruskeat, silmissä epäusko ja suru; huulilla raukeus, joka — muuttui hymyksi.

Geneve, syysk. 1908.

ILLALLA FIRENZESSÄ.

Illalla Firenzessä. Kello viiden tienoissa Piazza Signorialla, tasavallan ja Medicien muinaisella ihanalla torilla.

Ilma kummallista illan utua. Punertavaa, kellertävää. Valo kuin kultahiukkasia. Aleneva aurinko luo jykeviin palazzoihin, linnojen korkeihin sakaraharjoihin ruskeanheleää hohtoa. Siroihin räystäihin, kirjavain puuvuoliaisten kannattamiin.

Piazza Signorialla, kuvapatsaitten himmetessä hämyyn. Palazzo Vecchio, korkea kuin sotalinna, kohottaa hoikkaa torniaan rusoisiin ilmoihin. Kupariviiriään, punaisena paistavaa kuin kevyt liljankukka. Punainen vaakunalilja! Kuin sormi viitaten taivaan kultaan!

Piazza Signorialla. Kahden puolen palazzon portaita himmenevät marmoriryhmät: vasemmalla Neptunus: vankka, valkea meren jumala lähteen ylimmällä pylväällä. Alempana allas aallottarineen. — Oikealla puolella Herkules, rusentaen nuijalla Cacus-jättiläistä.

Torin toisella sivulla vanha loggia marmoriryhmineen: Perseus, jalona, voimallisena kohottaen Medusan kuparihurmeista päätä. Sabinitarten ryöstö. Judit, Holofernes jalkainsa alla.

Kaupunki alkaa liikehtiä ilta-askareissaan. Ratsu-upseereja siniviitoissa, — porvarisrouvat kävelyllä, — virkamiehet salkku kainalossa kotiin tai kahviloihin. Illan nurinaa, kellot kilisevät, automobiilit määkyvät.

Jo herää, jo venytteleiksen ja nousee katuasukas murkinauneltaan Cosimo-herttuan ratsupatsaan jalustalta. Poikaset, tummahipiäiset, temmeltävät, leikkivät Loggia dei Lanzin kuvapatsaiden välissä.

Firenze, sen ruusut! Syksy oli, vain jokunen ruusu vihannestorilla, muut ruusut kuihtuneet. Niinkuin kuihtuvat, muuttuvat entiset mielikuvat nykyisiksi.

Niin illan rusottaessa Arnon rantamille…

Signorian torilta ohi Palazzo Vecchion vie siro, valtava pylväskäytävä aukealle rantakadulle, Arnon korkeille rantalaitureille.

Kahden puolen hohtavat käytävässä, pilasterien komeroissa, muinaisen
Fiorenzan suurmiesten kuvat. Mikä mahtava rivi kahden puolen!

Ruhtinaita, taideniekkoja, tiedemiehiä.

Ja jokainen — suuri!

Heidän nimiensä jalo kaiku on levinnyt yli kaikkien merten ja maitten.
Niin eteläisten ja itäisten kuin pohjolan pimeydessä piileväin!

Mikä Atena ennen! Moinen rivi valtiomiehiä, kuolemattomia runoilijoita, maalareja, kuvanveistäjiä, koneitten ja kirjain ääressä eläneitä. Eipä kirjain: intohimoinen rakkaus elämään heillä oli.

Miehiä, joiden nimet jo sointuvat kuin suloiset riimit! Tuossa, — vain muutamien kasvoihin katsellessa, — mikä korkeus:

Medicit, Giotto … Dante Alighieri, Petrarca, Boccaccio, Buonarotti… Kaikki täältä, suloisen Fiorenzansa lapsia. Täällä syntyneet tai eläneet, tai tänne, isänmaahan, maanpaosta kaivanneet. Tätä rakkaudessa pilkanneet ja ruoskineet, sen orjuutta surreet…

Leonardo da Vinci, Cellini, — Donatello, Galileo Galilei,
Guicciardini…

Kaikki täältä.

Orgagna, Niccoló Pisano, Guido Aretino, — Accorso, Antonino,
Cisalpino…

Täältä… Monet, monet muut…

Jo punoittavat pylväskäytävän päässä Arno-virran kivikaiteet. Ja kun sinne tulee, niin jo tummuvat Arnon siltain kaaret iltaan.

Muistoisimpana, surun-tummimpana on raskas Ponte Vecchio. Kuin virran yli rakennettu katu: kauppakojut riippuen sillan ulkokupeissa, — kuin korit lastatun muulin satulassa.

Arno, Ponte Vecchio! Illan helossa himmertävä Arno! Vesi seisoo kivityksen altaassa, — kellertävä, rupainen, homeinen. Matala särkkä pistää pohjasta esiin. Rotat juoksentelevat särkällä, raskaan, paksun, öljymäisen veden partaalla, nuuskien perkeitä…

Ja kirkas etelän kuu kohoaa ilmi vastarannan sypressimäkien takaa.

Ilta kiiruhtaa.

Yhä kullankeltaisemmaksi saa siltakaarten takana iltarusko. Kultaisella taivas-taustalla liihottelevat ruusunpunaiset pilvet. Kuin enkelit, Fra Angelicon kädellä siveltyinä.

Ponte Vecchiolla. Siellä syttyvät jo iltatulet. Siellä kuhisee väkeä, kävelijöitä. Siltakatosten varjossa syttyvät tulet kultaseppäin tiskeillä ja ikkunoissa, — kulta- ja mosaiikkirihkamaa kiiluvissa. Siellä on kuhinaa, punatulia tuikkivalla sillalla. Keskellä joukkoa hinkuu aasi. Rattailla maalaiset piiskoineen. Jalaton kerjäläinen lykkii rulla-laatikossa, rallatellen, kepeillä itseään kotiin.

Ponte Vecchiolla, — missä muinoin ovat seisoneet Dante, Leonardo, sinne iltataivas paistaa yhä kultaisempana.

Ja yht'äkkiä helähtävät Fiorenzan kymmenten kirkkojen kellot Ave Mariaa: Santa Maria Novella, Annunziata, marmorinen duomo: valkean- ja mustankirjava, puhdas, jalo…

Kellot, — läheltä ja kaukaa. Sointuisasti, suloisesti.

Ave Mariaa, — kello on kuusi.

Tummui ilta. Hämy verhosi virran leveää uomaa. Kuun kuvajainen alkoi jo sen pinnassa välkkyä.

Ponte Vecchiolla liihottelevat yösiipat hämärissä, rannalta toiselle, vedestä suoraan kohoavien, vanhain talojen väliä. Jo soutaa kotiinsa kalamies, mutainen haavi keulassa.

Tuolla toisen sillan kaarella kiitää raitiovaunun tuli. Pyörät rymyävät.

Sitten: kello seitsemän. Jo huutavat tehtaat Arnon alajuoksulla. Viimeiset sauhut haihtuvat torvista hämärään. Työläisjonot vierivät silloilla.

Arno — kuinka kaunis tuo ruhkainen, seisova joki oli kuitenkin, kun pimeys kätki sen vihreänkeltaisen ja ruman pinnan. Kaarevain, pitkäin laiturien lyhtyjonot siihen kuvastuvat: liekkien kuvat vedessä häilyen, seisoen virin tyyntyessä kuin kultasauvat.

Kuun kuparihohde yllä. Kaukaa lämpöisiä tuulen leyhkiä.

Kello seitsemän. Ruokailuhetki… Tutusta trattoriasta maan alta oiva kukkopaistin tuoksu. Siellä maanalaisessa kellarissa, matalain holvien alla, keskellä seinille liimattuja reklaamikuvia, siellä ikävöivät monet vanhat missit, ja naukuilee trattorian missi! Siellä haaveksii joku pitkätukkainen runoilija — tuijottaen menneisyyteen kuin Medusaan. Vehnäleipä murretaan. Paisti höyryää. Punainen viini kallistetaan. Kokin hupaisa huuto kajahtelee…

Puoli kahdeksan Piazza Signorialla kahvilan edustalla… Palazzo Vecchion torni häipyy ylös taivaan tummuuteen. Marmoripatsaat kangistuneessa unessaan. Väen vyörinää, leppoista hälinää. Pitsijakuissaan katuperhoja, joihin porvarisrouvat poikainsa vierestä heittävät tuikeita katseita … mutta nuorikot kiintyvät puolisoittensa kainaloon…

Kello yhdeksän … ihmiset levolle…

Torilla vain alempaa rahvasta.

Heille näytti silmänkääntäjä kärrylavaltaan, kuuden tekoparran ja puolen peruukkitusinan avulla, Abdul Hamidin ja Leo Tolstoin, Bertha von Suttnerin ja Köpenickin kapteenin, Italian kuningasparin ja keisari Villen ja Sarah Bernhardtin.

Sitten Eldoradoon, yökahvilaan, lähellä Piazza Signoriaa.

Matala sali puolillaan väkeä: työmiehiä, liikeapulaisia, sirkusniekkoja. Keskellä tahrainen viinuri… Pikku näyttämöllä primadonna lasihelyt korvissa, lallattaen jotakin pianon säestyksellä. Laiha, keltainen, yllä punainen pusero ja pölyinen pitsiviitta, — selkä kyssyssä, kasvot kurttuiset, ja kurtut punatut. Ääni särkynyt, kova ja käheä. Hänen nimensä on Laura.

Niin kävellen, katsellen. Jo on tulet sammutettu Ponte Vecchiolla, "In sul ponte d'Arno", jossa muinoin Dante seisoi, kehitteli synkän intohimonsa, kultaisen rakkautensa runoa.

In sul ponte d'Arno…

Jo ovat kultaseppäin kojujen luukut suljetut.

Kadut hiljenevät, pimenevät… Vain rantain lyhdyt kuultavat kahtena pitkänä kaarena, kuvaimet vedessä kuin palavat vahakynttilät alassuin, liekit lepattaen…

Pylväskäytävässä muinaiset suurmiehet, syvissä mietteissään, — kuun sinertävässä hohteessa…

Ja eivätkö Arnon rannalla myös kulje nuo muinaisten väkeväin aikojen hahmot?

Dante, tulipunaisessa viitassaan kuin kostonenkeli…

Brunelleschi, duomo-kupolin pystyttäjä, — aivot kunnianhimon taivasta-uhmaavassa tulessa.

Lorenzo Medici, sieraimet leveinä: voimaa, intohimoa, viisautta, väkivaltaista ylhäisyyttä…

Väkevä, synkän-riutuva Michelangelo. Toinen enkeli, Fra Angelico, nöyrässä, kultaisessa hartaudessa…

Ääni ylinnä mekastaen Cellini…

Mitä kuuluu? he tiedustelevat toisiltaan. Mitä tapahtunut? Miten voi
Fiorenza?

Mitä viime päivästä, viime yöstä?

Ovatko miekat paljastuneet huotrista? Vuoksi naisen? Vuoksi kunnian?
Kunnianhimon? Vapauden?

Onko kaatunut leppymätön vastustaja, raudan, myrkyn ruttoon?

Ei, ajat ovat paranneet. Ei kaadeta siten enää.

Onko kukaan laskeutunut helvettiin aatteiden, ihanteiden tähden?
Tosi-ihanteen, jonka nimi on virtù? Kunto!

Tai aivoissa noussut kunnianpyyde kuin Signorian taivasuhma-torni?
Valtava kuin duomon kupoli?

Onko välkähtänyt kauneusajatus, jolle ihmisiät, kullat uhrataan, — että se eläisi, kuolematon, marmorissa, tauluissa, palazzoissa?

Vai tuokion iloko? Onko kemuttu kuin muinaiset jumalat ruhtinaallisissa palazzoissa?

Ei. Ajat ovat menneet, kaupunki nukkuu.

Kummissaan katselevat silloin hahmot, kuuntelevat yössä.

Heidän kaunis Fiorenzansa, — muinainen kiihkon, elämän kaupunki, — aikansa Atena — aikansa rikkauksien, toimen keskus, suurkaupunki…

Kaikki hiljenee yöhön…

He aivan kumartuvat nähdäkseen niitä harvoja, joita hiljaisen kaupungin kaduilla enää liikkuu… Kello puoli yksitoista. Nykyajan muurahaiset, jotka ovat pesiytyneet heidän kimaltavaan, intohimoiseen hengenkaupunkiinsa.

Pilvi kulkee, luo varjon — hahmot haihtuvat.

Mieleni on suruinen — ja mietin, missä minä voimanponnistukseni löytäisin? Sellaista mietin, selvää, — pieni!

Katua käydessäni kotiin, kello yksitoista. Kadut tyhjät, haudanhiljaiset. Ei valoja kemutalojen, ravintolain, työpajain ikkunoissa.

Joku poikaparvi vain kulkee ikkunani alitse, kitaraa sormiellen, jotakin laulaen…

Muutaman säkeen kuulin astelevain laulusta…

Kauas yli puoliyön se soinnahteli mielessäni:

Tutte le fontanelle
si sono seccate…
Pover amore mi
muore di sete…

Ja mitä nämä merkitsevät? Sitä, että

Ehtyneet kaikkialla
lähteet on kuiviin…
Rakkaus raukkani
janohon kuolee…

Ei vanha, elämänkiihkoinen laulu:

Chi vuol esser lieto, sia!
Di doman non c'è certezza!

Firenze, syysk. 1908.

VENETSIA.

Kilometrejä pitkälle rautatiepankille, joka johtaa laguunan ylitse saarikaupunkiin, kävi koillisesta kylmä, vinkuva viima. Hyrskyten löivät viluisessa aamussa aallot ratapenkereen kupeihin. Niin kiidetään pimeydessä, juna kiljuu. Ja pian alkaa etäältä, sieltä täältä kimaltaa tulia kaupungista: kylmänvihreitä, punertavia valoja. Ja jo kuumottaa aution meren helmasta Venetsia, meren ihme, aaltojen kaupunki.

Juna porhaltaa kaupunkiin, jonne ei vieraan ikinä ole ollut yrittämistä jalkaväen ja ratsujen voimalla. Kaupunkiin, jonka ihmisnero rakensi veden varaan. Sälytti linnat orjuuttamansa elementin hartioille.

Uljas, jalo ihmisylpeyden luoma! Kaupunki, jota kaikkialla saartaa hyrskyvä meri. Aaltojen joukot kaikkialla: idässä ja etelässä, pohjassa, lännessä. Vallaton meri, vihamies ja ystävä, vainooja ja kasvattaja, rohkeaksi pakottaja! Myrskyssä kuulu, länsituulissa hellä, muinainen Hadria.

Pieni tori aseman edustalla. Gondola-ranta, hiljainen, mykkä.

Eipä katuja siellä, ei kapsanut ainoankaan hevosen kavio, eivät rämisseet rattaat, eivät vinkuneet rautaiset kiskot.

Vain musta, leveä kanaali aukesi, Canal Grande. Pimeä ja kuolonhiljainen aamun salaperäisyydessä. Vain aallot siellä jo rauhattomina loiskehtivat valkeiden palazzojen kivijalkaan. Palazzojen kaari-ikkunoineen, parvekkeineen, joiden kahden puolen umpinaiset, laajat seinäpinnat.

Gondolat laiturissa, kiiltävine keula-hellebardeineen. No, senkin viimeisen romantiikan voi itselleen sallia. Gondolaan siis, mustaan kuin ruumisarkku. Ja airomies alkaa aamu-unisena meloa. Keveästi kiitelee kaareva, jalon-siro gondola, tuskin vettä hipoen keskipohjalla, keulansa korupertuskaa välkytellen. Keveästi tuolla oudolla virralla aamun valjetessa.

Jo kirkastuvat kahden puolen palazzojen pitkät rivit, parvekkeet, ruusunkukka-kuvioilla koristetut, hohtaen kuin kimaltava kuura. Linnat portaineen suoraan vedestä kohoten kuin lumouksella. Heleänvihreinä väristen hyppelivät aaltojen heijasteet niiden seinillä, kun aamu ruskotti.

Meloja, hän huojui gondolan peräkohokkeella notkeana kuin Neptunuksen puhdasrotuisin poika. Voimakkaana, keveänä. Niin hän liikuttelee aironkääntämällä venhettä, helposti kuin leikillä. Niin kuljetaan Canal Grandea. Alitse Rialton, keveydessä jalon kuin marmoroitunut unelma. Ja nyt kääntyy pursi ketterästi vasemmalle, hämärään laguunaan. Se pujahtaa, korkeaa keulaansa hiukan alentaen, pienten marmorisiltain alitse kuin loivain luokkien. Se kulkee talojen kupeitse, joiden verannoilla villiviini kiemurtaa pylväitten ympärillä. Se kääntelehtii, kiertelee kanavasokkeloita, jotka silloin tällöin aukeavat suurehkoiksi lammiksi. Se kulkee torien reunamitse, joilla rappeutuneet kirkot punertavat. Elävää kanaalia, "laguna vivaa", pitkin, joissa vesi tuoksuu tuoreelta ja joissa vielä luode ja vuoksi hengittää. Ja se poikkeaa kuolleillekin kanaville, joiden vesi on raskasta, homeista, ruohoista: laguuna on kuollut. Se on äitinsä, meren, yhteydestä suljettu. Siellä asuvat kuumeen henget ja syöjättäret.

Ja vihdoin se venhe, käärmehyinen, hopeavärillä kirjaeltu, pujahtaa suoraan johonkin luolaan, hämärään kellariin, joka on puolillaan vettä. Mutta holvin katossa sähköliekit syttyvät, ja yhdeltä seinämältä johtavat leveät marmoriportaat ja kaariportti majataloon.

Sitten seisoo muukalainen huoneessaan. Ääretön hiljaisuus. Vain vesi juuri ikkunan alla lotisee. Hän ihmettelee tätä pakon ja ihmisuljuuden rakentamaa kaupunkia. Kaupunkia, jonka sisässä asuu vesi, jota vesi ympäriltä saartaa. Hyrskyvä meri. Särkille ja tammipaaluille äärettömällä sitkeydellä rakennettu; joka kivimöhkäle kaukaa soudettu, alla vihollisten vainon. Jokainen jalo pilari ponnistellen tuotu, muilta veren hinnalla ryöstetty. Jokainen pylväs mielikuvain mukaan kiverretty, kova kivi viiniköynnöksen tapaan kierteille. Kanavain, kanaalien, viemärien labyrintti. Sata ja seitsemäntoista on särkkää ja ihmiskäsin tehtyä saarta. Sata ja viisikymmentä vesisolaa, joiden yli vie neljäsataa marmorisiltaa.

Sen labyrintin keskellä on kuin Leviathan, merikäärme, Canal Grande. Jättiläismäisenä kysymysmerkkinä kiertyen. Meripeto, johon nuo pienet väylät ja kiemurat ja ojat yhtyvät kummallisina okaina ja evinä.

Niin oli valjennut jo päivä. Jo hohtivat kiitävien pilvien kuvaiset lammikossa ikkunan alla. Ja kulkija lähtee kaupungille: kiertelee pitkin viemärien varsia, kapeita käytäviä. Kiertelee solissa alhaalla, kapeissa kuin uunin holmit. Tuossa kääntyy kyynäränlevyinen katu, puhdas ja sileä kuin parkettilattia, jyrkästi oikealle ja päättyy umpilammikkoon. Mutta lammikon laitaa pitkin vie soma pilarikäytävä, ikäänkuin luhti, — kunnes taas tie katkeaa syvään, mustaan vesiojaan, korkeilla möljillä reunustettuun. Mutta sen ojan yli johtaa pieni marmorikaari. Ja kaarelle kun seisahtuu, niin aukeaa oikealta, vasemmalta pitkä kanaali. Kanaalin yli samanlaisia pieniä siltoja pitkät jonot: valkeita, keveitä, kuin mitä itämaisia valtaistuimia; koristettuja marmorikaiteita. Ihania kaaria, jotka sitovat kaupunginkorttelin toiseen, saran sarkaan. Ja niillä väkeä vilahtaa, — katoaa talorykelmiin, kaupungin salaperäiseen kätköön.

Kiertelee siinä, seuraa isompia väkijoukkoja pääpaikoille osatakseen. Ja niin tulee tuolta Minotauroksen eksytyksistä meren rannalle! Riva degli Schiavonille, Adrianmeren näköpiiriin.

Adrianmeri! Tuulinen syyspäivä. Aallot puuskuvat vedestä kohoaville, kymmeniä syliä leveille portaille, joita jalot marmoripatsaat reunustavat. Kuninkaalliset portaat: ikäänkuin sen jumalattaren maihin astua, johon S. Marcon kaupunki kihlautui: Adrianmeren! Portaiden juuressa keinuvat nuo mustat merikäärmeet, gondolat. Nuo kirvestä heiluttavat pienet vaakunaleijonat, mikä kullan ja sinisen kirjavaan paaluun kytkettynä, mikä juovikkaaseen, punakeltaiseen vaajaan.

Aamu tuulinen, pilvinen. Silloin tällöin hajoavat päivän edestä hyiset pilvet. Ja kuin kultainen jalopeura kimalsi minusta silloin aurinko, pään ympärillä S. Marcon pyhimyskehrä. Venetsian sotaisa vaakuna!

Päivän edestä hajosivat pilvet, — ja silloin välkähteli meren aalloilla, jotka olivat harmaat äsken, punertavia vihuriläikkiä. Ja kaukaa etelästä siinti Lidon, paripenikulmaisen merivallin, ääriviiva, sinisenä ja hymyilevänä.

Keulat vaahtoa hyrskyttäen kiitivät kalamiesten purret Canal della Giudeccalla. Kiitivät ulapalle Lidon porttien kautta. Heidän pursiensa purjeet, toinen puoli pääpurjeesta punainen, toinen keltainen, pullottivat kuin paratiisilinnun kupu. Ja pursien keuloissa hohtivat kullatut ja sinetyt pyhimysten ja Venus-jumalatarten kuvat.

Laguunan toiselta puolelta saarelta hohti Pyhän Yrjön kirkko myrkynvihreine kupoleineen. Meren väristä räikeästi erottuen, — kupolin huipulla leijaili kultainen arkkienkeli.

Aamuostoksille rientävää väkeä vilisee. Köyhälistön puukengät kapsavat, hartioilla hulmuavat paksut saalit, mustat ja punaiset. Siellä täällä joku solakka, vaaleasilmäinen porvarisrouva.

Tuossa kaksi miestä: tulevat juuri ulos matalasta rantakahvilasta. Toinen on pitkä merimies, toinen hoikka merisotilas. Käsikoukkua he huojuvat, hiukan hipperissä. Kai merilaulua laulavat. Etenevät pitkin leveää, kivettyä rantaa.

Mitä he lauloivat? En sanojaan kuullut. Mutta näin minä hyreksin:

Oi tämä kaupunki! S. Marcon ja hänen leijonansa kaupunki. Ihmisvoiman ja älyn jumalainen luoma. Harvain rauta-tarmolla, tuli-innolla omaksi sodittu. Ei mitään lahjaksi saatua. Ei suurilukuisen kansan ylivoimalla saavutettu mahtavuus, vaan vähälukuisten ponnistuksilla, viekkaudella.

Hyvä kohtalo ajoi muinoin rannikon asukkaat tänne särkille goottien ja hunnien edestä! Ankara isä, joka pakotti poikansa ottamaan elatuksensa sieltä, mistä se on vaikein saavuttaa! Seikkailuista, sodasta, älynjuonista! Niin se isä kasvatti lempipoikansa soturiksi.

Pakolaisten olkikattoiset majat autioilla luodoilla muuttuivat linnoiksi, palazzoiksi. Kalastajista ja suolakippareista nousi ylimyksellisten suurkauppiaiden valioporvaristo, jolle ei maailmassa vertaa!

Voimakas, kylmäjärkinen, elämää intohimoisesti rakastava porvaris-aatelisto! Siinä valtiossa on uskonnon, kirkon ja munkkien valta ollut aina naurettavan vähäinen. Sen vertainen kuin valtion järkeisetu ja poliittiset juonet joskus vaativat! Sen kaupungin pyrkimykset eivät ole koskaan leijuneet pilvien yläpuolella. Koskaan siellä ei ole uskonnollisuudelle ja pyhyydelle muuta kuin hymyilty. Tarmon ja nautinnon kaupungissa!

Sille riitti maan ja meren seikkailuja kylliksi.

Sen ylimystön silmämääränä oli jalo mainen onni: hyvinvointi, nautinnot, ilon tuottaminen sille joukolle, jonka turvaajaksi se oli tietoisesti asettunut.

Se antoi alamaisilleen rajattoman yksityisen vapauden, kiihotti sitä yritteliäisyyteen, rikastumiseen, avasi sille kaikki elämänilot. Siinä valtiossa ei ollut uskonriitoja, siveyttä. Ainoa rikos oli se, joka oli rikos yhteistä onnea, valtiota vastaan.

Se oli sukujaloa ylimystöä, joka ei ryöstänyt alamaisiltaan, mutta ei sallinut myös muiden ryöstää, ei suvainnut yksinvaltaa. Mutkikas valtiokoneisto paljasti kohta ne, jotka tyranniutta tavoittelivat.

Harvainvalta, viisaat sukukokemukset veressään. Jonka jäsenet olivat ensimmäisinä ei vain nautinnoissa, mutta myös taistelussa, uhrautumisessa oman edun hyväksi. Omaa vertaan säästämättä vuodattaen. Venetsia, se oli he!

Niin se valtio laajeni omantunnonvapaudessa, terveessä elininnossa maailmanvallaksi: se kihlasi koko Välimeren. Sen jalopeura valtikoi Addasta Levanttiin. Viljattoman särkän alusmaita olivat Kreikat ja Jooniat, Kyprot, Kandiat. Sen hallussa olivat Krimin, Sinopen, Egyptin, Armenian rikkaudet. Etiopian elfenluu! Indian karneolit, granaatit ja safiirit! Se vietti ylimmästä alimpaan luokkaan ainaista trionfoa, julkista juhlaa. Sen jalo, maallinen henki kuvastui taiteessa, joka on lähinnä hellenismiä: loiston, elämänilon, itsetietoisen nautinnon ilmaus. Kaukana pilvientakaisesta, symbolistisesta, olemattomasta. Siinä taiteessa sykki onnen ja elämän veri.

Ja kun tuo loisto meni, kun pienen valtion veri vanheni eikä se jaksanut ylivoimaisia kadehtijoita vastustaa, niin ensimmäisinä kaatuivat ylimyssuvut pienen, suuria suorittaneen yhteiskuntansa edestä. Heidän nautinnoissaan ei petturuudella ja arkuudella ollut pöytäsijaa!

Viimeisen doogin tuli vannoa uskollisuutta Itävallalle. Mutta hänen sydämensä halkesi, ennenkuin suu ehti aueta siihen. Hän suistui kuoliaana S. Marconsa permannolle, jalokivistä raskas corno päässä, ylväine doogin-mantteleineen.

Sen kaupungin historia on ruumiin ja järjen sotaa maallisen onnen puolesta.

Ihmekö, että sellaisessa rikkauden, väriloiston ja aistien kaupungissa pyhimykset maallistuivat! Pyhä Markus, jonka luut tuotiin Aleksandriasta, joka kai merimatkallaan tuli tuntemaan aallot ja tuulet, niin että voi hillitä meren kuin paimen pelästyneet karitsansa ja vuohensa, ja oppi turvaamaan kaupunkia, tupia tuulessa ja aaltojen varassa, — hänen luostarinsa, mitä ne olivat? Viinitupia, tanssisaleja ja rakastavaisten kohtauspaikkoja. Kas sellainen on soturien uskonto!

Kaunis S. Marcon ja hänen leijonansa kaupunki! Kaunis kuin koralliriutta merestä kohonnut. Ei: harvain älyllä rakennettu. Jumalain lahja: tarmon ja itsetunnon.

Käänsin päätä: tuollapa hohti oikealta vaaleanpunainen doogipalatsi vankkoine goottilais-halleineen. Paksut, ikäänkuin maasta kasvaneet pylväät. Yläkerrosten laajassa pinnassa ammottavat kaari-ikkunat, katon itämaisten sakaroiden alla. Palazzo kuin meren uumenista kohonnut salaperäinen merenlinna!

Palazzon kulmalla torin suulla kaksi kivipatsasta, leveäkruunuista. Toisella S. Teodoro. Toisella S. Marcon kuparinen leijona, tasavallan vaakuna. Merkillinen vaakuna! Siivekäs jalopeura; leveä, terävähampainen suu irvissä tuolla väijyvällä, hyppäykseen valmistuvalla kissalla. Häntä pahaenteisesti kaaressa. Vihreät kuparisilmät ovelat ja pullollaan kuin kiinalaisveistoksissa. Ja käpälällään se osoittaa, hieman kuin pilkalla, hyvyyden evankeliumia, raamattua, joka on sen jaloissa. Kirjan lehdellä on luettavana suurin kirjaimin: Pax tibi Marce, evangelista meus! Rauha sulle, Markus! — Mutta sodalla anastettu rauha!

Ja vielä ihmeellisempi näky!

S. Marcon temppeli!

Niin lienee muinoin hämmästyttänyt pohjanperäläisiä varjageja Bysantti! Hämmästyttävä kuin Tuhannen ja yhden yön väririkkaus! Sokaiseva, huumaava! Siro, kimaltava, pieneltä näyttävä, valtavan suuri.

Sen päätyjen huikaisevan valkeat puolipyöröt! Sen hopeanharmaat kupolit. Sen mosaiikkiset, kirjavat kuvat päätykaarien alla! Sakea sikermä torneja; joka tornissa vallattomat kultaviirit! Portaaleissa sadat eriväriset pilarit. Niiden yllä, päätykaarten päällä, huikaisevan valkeat lehtikiemurat, enkelit, pyhimykset. Pääportin luokilla neljä kullattua orhia, Neron kultapalatsista kotoisin, kulkeneet Bysanttiin, tuodut voittosaaliina valloitetusta Konstantinopolista, Napoleonin ryöstämät Ranskaan, tuodut takaisin jälleen.

Kun syystuuli käännähtää ja aurinko pilkistää, niin kaikki nuo kultaviirit tornisella katolla äännähtävät, vinkaisevat iloisesti, — ja kupolien kultapalloilla koristetut ristit kimaltavat.

S. Marco! Mikä villien tyylien suloinen sulautuma! Nyt tuntemattomalta maailmanrannalta on aalto tuonutkin sen kimaltavan simpukan!

S. Marco. Puolituhatta pilariasi, bysanttilaisten kupujen, roomalaisten holvien alla! Sisällä siellä, raskaassa hämärässä, tuikkivat keltaiset ja punertavat tulet sylenkorkuisissa kynttilöissä. Pienet kupoli-ikkunat korkealla heijastavat sinistä taivasta. Vanha, kolkko messu hymisee. Kultaa, prameutta. Mosaiikin kiilua katon bysanttilaisten enkelien ympärillä, joilla on siivet kuin synkillä vaakunakotkilla.

Mutta torilla temppelin edustalla, siellä liehuvat kirkkaassa päivässä valtavat purppurastandaarit mastoissaan. Siellä suhisevat ja välkähtelevät kyyhkysparvien siivet, — siniset ja vihertävät ja enkelivalkeat sulat. Porvarisnaiset ruokkivat vielä noita, joita muinoin elätettiin tasavallan kustannuksella, samaisella S. Marcon torilla, leijonastandaarien juurella.

Väkeä torilla. Ja kuitenkin outo hiljaisuus! Ei rämähtele ratas, ei hevon kavio kapsahda, — ja kuitenkin joka hetki odottaa ääntä, hevosen hirnuntaa, ohjaajien huutoja. Mutta meri vain humisee, ja laineet lipattelevat ahtaissa laguunoissa!

Hyvän kohtalon pakko kasvattaa inehmon niin lujaksi, että hän rakentaa majansa petomaisten ja kavalain valtain varaan! Vieläpä palazzot, kalteri-kauniit.

Jopa suuret puistotkin: tammineen, palmustoineen. Nyt niissä syyskoillinen viuhui ja lennätteli mereen kukkasten teriä.

Niin, hautausmaankin on meren kansa rakentanut mereen. Tuolla se on ulapalla, Murano-saaren ja Venetsian välillä. Neliskulmainen, möljäin ympäröimä saari, risteineen, S. Michele-kappeleineen. Meren helmasta se kansa sai elatuksensa, rikkautensa. Meren helmassa se nukkuu ikiuntaan, kuunnellen myrskykellojen soittoa…

S. Marcon kaupunki! Kaunis kuin meren helmi, aaltojen harjalle myrskyn kohottama! S. Marco, — joka on hillinnyt aallot kaupunkinsa ympärillä kuin paimen vuohensa. Joskus kyllä närkästynyt — tai koetellut lastensa uskallusta. Silloin se on päästänyt meren omaan valtaansa ja antanut sen petona nousta toreille. Pannut hätäkellot tulvaa soittamaan. Mutta sitten on pyhimys auttanut taas kylänsä merestä entistä kauniimpana. Niin kauniina, että vielä nykyinenkin kuollut kaupunki on kuin kangastus. Muotoon jäykistynyt, — lukemattomine virtoineen, torneineen.

Kaunis, kuollut, vainaja! Ei tuudi enää rikkautta meri tyttärensä jalkoihin. Ei valloita Enrico Dandalo Konstantinopoleja. Eivät porvarin vuositulot enää nouse sataan tuhanteen Hadrian kulta-dukaattiin. Eivät voita Lepanton taisteluissa enää Hadrian galeonit ja galeerit! Ei enää käy dogaressa toreilla kymmenen donzellansa seuraamana. Ei vihi Venetsiaa Bucintoro-laivalla enää doogi meren kanssa. Ei Venetsian taide, maailman jumalaisin taide, kuvastele enää voimakasta nautinnon ja sodan elämää. Ei seuraa Europa jännityksessä S. Marcon jalopeuran väkeviä liikkeitä. Kuollut ylimys se nyt on. Mutta sen hautapaadessa ei ole häpeän kirjoitusta!

Ilta oli tullut. Viluna ja keltaisena hohti läntinen taivas pyhän Giorgion vihreän tornin takaa. Porvaristo lähti iltakävelylle. Melkein äänettömät kulkijain askelet talojen ja kanavain solakkeissa. Tähdet alkoivat kimaltaa.

Mutta yhtä kimaltavat kuin tähdet olivat kultapalloset S. Marcon risteissä: kiilsivät kuin tähtisikermät.

Tuhansin tulin säteili syvyyksien kaupunki, — kimmelsi kuin fosfori laineilla.

Kävelijät kiertelivät torin pilaristoissa, valkeissa, sateen ja usvan haalistamissa: väriltään kuin kalmiston luut tai harmaa vesihako.

He kiersivät hiljalleen mutkaisia solia Canal Grandelle ja Rialto-sillan jalolle, keveälle kaarelle. Katselemaan kauppojen ikkunoita: kristalleja, pitsejä, peilejä, jalokiviä, mosaiikkia, silkki- ja kultabrokadia. Miehet vankat, pitkät, vaaleasilmäiset, laajat turkit hartioilla. Naiset soleat, viileät, silmät selvät ja samalla utuiset kuin tähtien kuvastus tyynissä laguunoissa. Eivät mustan-loimuvat kuin etelässä, alla Romagnan paahteen. Mutta kävipä nyt jäätävä syyskoillinen: siitäkö haaleus meren Aphroditen silmissä?

Niin kulkee porvaristo Rialto-sillalta, jonne tulet kimaltavat palazzoista, vedestä, — kanavaltakin gondola-lyhdyt. Mutta laulua ei kaiu.

Sitten he vähitellen katoavat taloihinsa, kammioihinsa, kuin mataliin kajuuttoihin, nukkumaan.

Hetki vielä — ei kuulu eläväisen ääntä. Pimenee meren fosforihohteinen meduusa, kanavakaupunki. Vain vesi lotisee sadoissa kanavien ja lammikoiden sokkeloissa.

Myöhään valvon kammiossani, pää pyörällä päivän näyistä, valtavista muistoista. Yhä soivat korvissani kirkonkellojen ja aaltojen äänet, iltainen, puolihiljainen humina. Valvon. Olen kulkevinani salaperäisillä, pimeillä viemärien rantamilla. Yht'äkkiä jalka käytävässä kapsahtaa, kulmauksesta tulee mies lyhdyn valossa, — supattaa korvaani, — "varokaa", sanoo, ja katoaa. Koetan nauraa — ja etsin pääsyä runsasliikkeisemmälle torille. Tien katkaisi lammikko, yht'äkkiä, syvä kuin kaivo. Ja miehiä tulee ympärilleni katsellen minua. Minä suutun ja kysyn heidän asiaansa, minä uhkaan; mutta he karkaavat kimppuuni, pian olen kahlehdittu, — seison neuvoston edessä. Minä koetan nauraa: olen muukalainen, olen vain kuljeksinut katselemassa, seisonut Ponte Rialton portailla, tuijottanut kanaaliin, josta tulten heijastus lekuttaa kuin vahakynttilät, — tuijotellut Ponte dei Sospirin suruisia ristikkoja. Minua, minuako ei uskota, — kaivotyrmiin minut, lyijykammioihin. Jonnekin; — joku malmiin puettu Colleoni oli pyöveli, joka ruhjoi päätäni rautavaltikallaan. Ja sitten muuttui: näen jotakin Marino Falierosta, Venetsian kavaltajasta. Marino Faliero, lahjakas, kaunis ja rikas. Monta palvelusta teki isänmaalle, sen valiopoika, lähettiläänä Ranskassa, Genovassa, paavin luona, Unkarissa. Niitti kunniaa. Nyt hän oli palaamassa kotimaahan. Suurneuvosto valitsi hänet doogiksi. Itse ei hän vaalista tiennyt, kun laski S. Marcon rantaan. Kaupunki häntä vastassa, pantiin doogin-hytyrä hänen päähänsä. Mutta kun hän nousi rannalta, niin hän kompastui S. Marcon ja S. Teodoron pylväiden välissä, viittansa helmuksiin. Se oli enne! Ja pian tuli ilmi: doogi pyrki itsevaltiaaksi.

Liiton jäsenet, heidät hirtettiin. Doogin täytyi sitä katsella parvekkeeltaan. Ja viimeiseksi hänet itse mestattiin. Hänen päätänsä näytettiin kansalle. Hänen ruumiinsa makasi kolme päivää alastomana palazzon pihalla, pää polvien välissä! Hänen kuvansa ei saanut säilyä: missä niitä tavattiin, ne poltettiin. Hänen paikkansa doogien kuvagalleriassa on tyhjä: vain musta vaate on sillä kohdalla, ja siinä kirjoitus: Hic est locus Marini Faletri, decapitati pro crimine eius...

Kamala, raskas uni. — Ja pyöveli ei osannut katkaista kaulaa yhdellä sivalluksella … miksi hän rouhi pala palalta leukaluita … kohotti syltä pitkän miekkansa, huiskautti olkansa taa ja iski, mutta vieden vain pienen hitusen, — ja aivoissani kipu säkenöitsi. Kirottu, kirottu! Olin kuulevinani huudon: Kirottu meripeto, siivekäs jalopeura, Markuksen leijona, jonka silmät kiiluvat ilkeyttä… Ja sellaisen pedon eteen on pyhimys, S. Marco, polvistunut, rukoilee sen edestä Jumalaa!…

Aamun hämärissä heräsin — uni oli mennyt. Valkeni päivä.

Taivas paistoi etelän sini-uhkeudessa. Aallot loiskivat lammikossa ikkunan alla…

Auringon noustessa punersi aaltojen kaupunki värikkäänä kuin koralliriutta. Tai kirjava, hopeankiiluva simpukka, — hietasärkällään, ihanan Adrianmeren partailla.

Venetsia, marrask. 1908.

JOULUYÖ MAFFIAN AHDISTAMANA.

(Myöhemmin kirjoitettu lisä Italian matkakuvien sarjaan.)

Siitä on nyt kolmattakymmentä vuotta, kun vanhempi ystävämme X. tuli ja huudahti muutama päivä ennen joulua nuorelle ystävälleni ja minulle, Roomassa, jossa me kaikki kolme silloin olimme:

"No pojat, tahdotteko mennä Sisiliassa? Ilmaiseksi. Varkaina, kruununvarkaina? Niin saatte minulta biljetit!"

Vanhempi ystävämme, suomalainen kyllä, mutta ulkomailla lapsuutensa ja nuoruutensa ja kauan miehuuttakin viettänyt, ei osannut aivan mallikelpoisesti suomea. Jopa hän, — muuten suomenmielisenä, — intoilikin esim. tällaisten kielemme uudistusten puolesta:

"Miksi me sanomme suomenkielen päällä: Minä tulen Roomaan? Se on sekavaa. Täytyy sanoa: Minä tulen Roomassa! Aina! Ja fnaasimaista on sanoa: Minä rakastan sinua. — Jos minä rakastan, niin minä todella rakastan; siis kokonaisobjekti. Rakkaudentunnustuksen pitää kuulua: Minä rakastan sinut! Kokonaan! Sydämeni pohjasta. Muu on sellaista rakkautta, jolla akkat rakastavat, tarkoitan: akkamaiset miehet! Ei, oikea mies rakastaa kokonaan: Minä rakastan sinut, sieluinesi, ruumiinesi."

Mutta asiaan. Vanhempi ystävämme tarjosi siis meille ilmaista matkalippua Sisiliaan. Hänellä ei suinkaan ollut rahoja maantielle heitellä, — ja olipa hän lisäksi sanonut, että me kaksi matkustaisimme kruununvarkaina. Ällistyimme ja kuuntelimme korvat hörössä, me nuoremmat.

Hän selitti nyt asian, innokkaasti ja vakavasti:

Hän oli juuri erään kansalaisemme kanssa tehnyt kiertomatkan Sisiliaan; sen me tiesimme hyvin, nuori ystäväni ja minä. Matka oli suoritettu tesseralla eli kiertomatkapiletillä: vihkonen matkalippuja, joista jokainen oikeutti sanokaamme määrättyyn asemaväliin, määrättyjen rautatiekilometrien kulkemiseen. — Sisiliaan lähtiessään oli vanhempi ystävämme ajatellut kuitenkin meitä, nuoria köyhiä poikia: että meidän pitäisi saada nähdä sellainen Välimeren aarre kuin Sisilia. Siksi oli hän ehdottanut toverilleen, että he kaksi käyttäisivät kumpikin tesseransa lehdistä ainoastaan puolet: toiset puolet säästettäisiin meille poikasille. Hänen toverinsa oli suostunut esitykseen. Ja nyt veti ystävä X. nuo puoleksi riivityt vihot povitaskustaan:

"Ecco, signori! Me kirjoitimme nimemmekin tesserain kanteen vain lyijykynällä, — omakätinen nimikirjoitus näet vaaditaan, — jotta voisitte skraapata meidän nimemme pois ja kirjoittaa omanne musteella sijaan. Hahaha, siinä teille seikkailua, pojat. Mutta, peijakkaan pähkinät, jos joudutte kiinni: jos teidät nähdään väärentäjiksi ja biljettivarkaiksi! Me kiellämme kaiken, — te joudutte vankilaan: katsokaa paragraafeja tesseran kannessa, niin huomaatte, että sellaisesta rangaistaan ankarasti. — No, mitä arvelette, signori?"

Oikein meitä uhatakseen, — tehdäkseen meistä kyllin varovaisia, — oli hän miettinyt meitä varten soveliasta haukkumasanaa: sanaa, joka soveltuisi typeryksille, sellaisille, jotka antavat itsensä kiinni. Ruotsalais-suomalaisesta sanakirjasta hän näki nöt-sanan kohdalta merkitykset "pähkinä; nauta, raavas; hölmö, pölkkypää" ja valitsi ensinnä näkemänsä suomalaisen vastineen: pähkinä.

Me olimme kovin nuoria, siis onnellisia, — siltä saattaa nyt jäljestäpäin tuntua.

Yritys saattoi olla vaarallinen. Mutta sitähän me oikeastaan halusimmekin, — edes pientä vaaraa! Seikkailua!… Seikkailuntapaisia rakastimme kaipuussamme melkeinpä kuin aurinkoa.

Ja me olimme köyhiä. Niin köyhiä kuin kirkonrotat, kuten sanotaan!

Mikä rikkaus ja aarre etenkin jouluna laihalta tuntuvaan kassaamme oli tämä tessera, tämä — Sisilia! Oikea ihmeitten kuningaskunta. Palermo ja sen kultamosaiikeilla verhotut normannilais-saraseenilaiset linnat ja kirkot! Conca d'oro, — Palermon ihana laakso, jonka nimikin jo soi kultaa! Girgenti ja Syrakusa, muinaisen Suur-Kreikan aikuiset temppelit niissä, — nähdä moiset n.s. ilmielävinä. Ja ihana Taormina, Polyphemoksen rannikko!

Neljään rautatie-taipaleeseen tesseraimme lehdet juuri riittivät:
Messina—Palermo, Palermo—Girgenti, Girgenti—Syrakusa ja
Syrakusa—Messina.

Mekö emme olisi lähteneet? Mekö emme olisi vanhemmalle ystävällemme syvään kumartaneet, jaloa veikkoa kiittäneet, ylistäneet ja kunnioittaneet?

Asian n.s. juridinen tai moraalinen puoli aprikoitti meitä, suoraan tunnustaen, sangen vähän. Mitä? Varastaa hiukan Italian kruunulta? Italialta, jolla on varaa pitää kuningas ja paavi ja parisataa piispaa, ja munkki- ja nunnakuntia ja lazzaroneja. — Ja lisäksi: jos näpistimme rahtusen, niin vaaransimmehan toki selkänahkammekin, kenties enemmänkin, ja sehän oli tarkoituskin: pieni vaara, suloinen seikkailu, — eikä suinkaan varkaus!

Joutuisimme joulunpyhiksi Sisiliaan. Näkisimme palmuja, satukeitaitten puita, oikeina metsikköinä, — Roomassahan niitä ei kasva paljon avomaalla. Ehei, emme ikävöineet Suomea ja sen joulukuusia!

Me lähdimme täsmälleen kaksi päivää ennen jouluaattoa.

Matkavalmistuksista ei kannata puhua. Olihan niistä suurin raaputella entiset lyijykynällä tehdyt nimet pois matkalippu-vihkojen kansista ja täyttää musteella kirjoittaen omilla nimillämme siten saatu puhdas paikka. Suurin vaiva kylläkin! Ja oikein ilkeä! Sillä matkatoverilleni sattui se vahinko, että hän, kun joutui raaputtamaan ensimmäisenä vihosta vierasta nimeä, ei ollut vielä erikoisen kokenut, vaan raaputti liian kovasti, joten ohueen rättipaperiin jäi sille kohtaa tuskin kestävä kalvo: konduktööri saattoi huomata, että nimillä oli jotakin vehkeilty!

Matkapukumme olivat samat kuin arki- ja vierailupukummekin. Ja matkakassasta ei tarvinnut pankkien kanssa neuvotella: se lepäsi taskuissamme, toisella ehkä 80 liiraa, toisella 40, — koko kaksiviikkoista Sisilian kiertelyä varten! Ja me siis lähdimme.

Tarinaani ei kuulu kumminkaan kuvata tätä Sisilianmatkaa. Matkakuvauksia, ah, niitä on maailmassa tarpeeksi, — kuvauksia kaupungeista, kirkoista, palatseista, tulivuorista; museoiden esineetkin ovat tuhannesti tarkoin märehdityt, — enkä tahdo lisätä niiden kuvausten totunnaisuutta, pintapuolisuutta tai kuivuutta vielä yhdellä. Kuinka aniharvoin turisti kirjoittaakaan oikeastaan mitään? Ja minäkö voisin siinä suhteessa tehdä parannuksen!

Aikailimme hetken Napolissa. Ja tulimme Messinaan jouluyöksi.

Mutta hyvin myöhään yöllä, aamupuolella: sellaiseen junaan olimme menneet! Mitä meihin kuuluivat oikeastaan junat ja rautateiden aikataulut? Mehän olimme onnellisia: vapaita, ajattelemattomia, — me liikuimme niinkuin päähämme pälkähti.

Matkalta Messinaan ei kertomisen arvoista yhtään. Junassa, varsinkin alkumatkalla, vähän väkeä. Me olemme väsyneet Napolista: jouluseimien katselusta kirkoissa, Vesuviuksella kiipimisestä, ja ennen kaikkea tungettelevien oppaiden pettämisestä, jopa pienistä nyrkkitappeluistakin heidän kanssaan, ennenkuin pääsimme yksinämme tulivuorelle kiipeämään. Niin, ei mitään esim. jalkamatkasta Posilipoon ja samanlaisista tempuista ajurien kanssa siellä kuin oppaiden kanssa Vesuviuksella. Mitäpä myöskään uiskentelustamme Välimeren loistovedessä, lähellä muinaisen Rooman hienoimman kylpylaitoksen paikkaa. Niin, yksi seikka kuitenkin kuulunee asiaan: Napolin asemalta lähdettäessä oli konduktööri tosiaan alkanut lähemmin tarkastaa toverini tesseraa, — käännellä sitä, tirkistellä nimikirjoitusta, ja asettipa hän sen auringon säteilevää valoakin vasten, ja katseli asianomaiseen, — katseli niin merkillisen ilkeästi, vakuutti toverini, — ja pudisti päätänsä. Toverini muistutti minulle jo siinä päätöksestä, jonka olimme tehneet sen hetken varalta, jolloin kenties joutuisimme kiinni: hän heittäytyisi aivan kieltä taitamattomaksi, niin ettei ristikuulustelu kävisi päinsä, ja minä yksinäni valehtelisin, missä kaikkialla olimme kuluttaneet tesseroistamme neljä lehteä kummastakin.

Juna kiitää, — tunnelista toiseen yhtä päätä, — tunneleita on varmaan senkin seitsemänkymmentä tuolla matkalla Napolista Italian saappaan kärkeen, kuten ainaista kiusallista silmien ripsuttamista kiinni ja auki: taas tunneli ja pimeä, taas päivänvalo, ja yhä riemukkaampana häikäisevä päivänvalo, kuta etelämmäksi ehditään… Ja ilta lähenee.

Silloin saamme matkaseuraa, virkistävää ja hauskaa. Ja hyvää, sen vakuutan. Tosin tuo mies, joka lienee tullut joltakin väliasemalta, tai ehkä Napolista asti, änkytti pahasti:

"Eke-ke-ke, pa-ka-ka-ka…"

Mutta muuten näemme hänet pian ihmisenä moitteettomaksi! Aivan asunsa arvoiseksi: hänellä kohoaa päässä loistava, koreilla heloilla varustettu kypärä, vyöllä roikkuu tavattoman pitkä, kaliseva ratsuväensapeli, jonka huotra on tehty keveämmäksi perässä vedellä siten, että sen kärkeen on pistetty pieni, kilisevä kiekko eli pyörä; vielä iloisemmin kilisevät pyörät hänen välkkyvien saappaittensa kantapäissä — italialainen ratsuväenluutnantti tai -kapteeni, mikä lienee…

Heti on juttu täydessä käynnissä. Hän kyselee Suomesta, hyvin kiinnostuneena, ja me kerromme, ylpeinä isänmaastamme kuten ulkomailla aina ollaan, ja kartutamme tietojamme Italiasta. Jutellaan vilkkaasti. Veljeillään: hän tarjoaa meille jonkinlaisia voileipiään, me palkitsemme hänet hedelmillä ja viinipullolla, jotka ostamme jollakin pysäkillä, hän vastaa taas makeisilla ja uudella pullolla hienompaa viiniä, jotka hän kiljuu seuraavalla asemalla sisälle ikkunasta. Tavattoman ritarillinen mies, joskin kankea kieli kuin Aaronilla! Mutta viini sitä toki norjentaa, niinkuin Demostheneen kieltä paljon kehnompi: kivennupulain imeskely. Tullaan Reggio Calabriaan, ja lautalle, joka vie salmen poikki Sisiliaan, Messinaan.

Ja siinä siis on se Välimeri, jota kaipasimme. Sisilian ja manteren välinen salmi. Tuolla tuo paikka, josta pienet tulet kuutamossa tuikkavat, kuului olevan nimeltään Scilla: mikä taikasauvan kosketus kirjalliselle muistillemme, joka oitis herättää mielessämme kuvan Skyllasta ja Kharybdiista, Odysseuksen tukalasta kujanjuoksusta niiden välitse, seireeneistä, kykloopeista, Suur-Kreikasta, tyranni Dionysoksesta, joka hallitsi Syrakusassa, karthagolaisista, saraseeneista, jotka Sisiliasta ottelivat, j.n.e. tuhansittain pikku tietoja nyt ikäänkuin elävinä.

Ja mikä yö! Kuutamoa taivaan täydeltä. Tähdet tuikkivat tulisesti. Lauttalaivan kone jyskyttää kumeasti. Meri päilyy tyynenä, kummallisen mustana, missä se ei silmiä häikäisten säteile; ja mustista paikoista kuvastuvat taivaan tähdet kuin syvältä, syvältä merenpohjasta houkuttelevat seireenien silmät.

Kuutamo!… Jo tulee Messina, jo paistaa se edessämme valkeaina amfiteatterina, puolipyöreän, valtavan lahtensa rannalle uljaasti rakennettuna. — Niin, vähän jälkeen matkamme se uljas komeus sortui maanjäristyksessä…

Lautta lähenee Messinaa. Pian olemme siellä. — Minne yöksi? Sitä kyseli luutnantti meiltä. — Mekö nukkumaan tällaisena yönä? Me rakastimme kuutamoa, me tiesimme Messinan suureksi, halusimme samota sitä yöllä, jopa aioimme kiertää nyt maaseutuakin sen ympärillä, nähdä paitsi kaikki julkiset rakennukset myöskin läheiset maisemat kuutamossa. Jos väsyttäisi, aioimme ottaa virkisteeksi kulauksen sieltä ja täältä, — olihan Sisiliassa kelpo viiniä; — yleensä, nauttia harvinaisuudesta: jouluyö täällä, — yö, jota emme olisi silloin mihinkään kotoiseen jouluun ja pohjolan puhtaisiin kinoksiin vaihtaneet! Sitäpaitsi: voisimme varjella matkakassaammekin nukkumalla hieman vaikkapa siltojen alla, — varjella hotelliverotukselta, tarkoitan. Se kassa ei tosiaan ollut suuri. Emme siis aikoneet Messinassa hotelliin, vaan kävelylle jouluyöksi, umpimähkään.

Mutta matkaseuramme, ritarillinen upseeri, teki meille vaikeuksia. Hän epäili jotakin, tiukkeni, kysyi aivan täsmällisesti, mihin hotelliin aioimme yöksi.

Vastasimme kierrellen ja kaarrellen: kyllä meillä muka oli hotelli tiedossa; mutta ainakin ensiksi halusimme vähän katsella kaupunkia: olihan jouluyö.

Hän mittaili meitä kummastunein silmin. Änkytti, että hänellä olisi meille hotelli tiedossa … hyvä hotelli, sen hän takasi, aivan lähellä satamaa. Ja jouluyö: kylläkin, mutta — näin myöhä: kello paljon yli kahdentoista, kirkoissa ei enää mitään näkemistä, ihmiset kotonaan; eikä joulu täällä tosiaan ollut sellainen juhla kuin hän oli kuullut meidän kertovan sen Suomessa olevan, vaan vasta uudenvuoden aatto oli se oikea, suuri juhla…

Hän selittelee… Me tulemme yhä jörömmiksi. Kun lautta päästää vähät matkustajat rannalle, teemme, toverini ja minä, jyrkän, brutaalin päätöksen: menemme ja lyömme kättä upseerille, sanomme hänelle tavallaan ikuiset jäähyväiset, kiitämme erinomaisesta matkaseurasta ja — alamme juosta laiturille. Seikkailemaan!

Mutta — hän perästä! Ottaa meidät kiinni, oikein olkapäästä, ja ällistelee, änkyttää:

"Mu-mu-mutta, signori, nä-nä-mä … ke-ke-ke luulen huomaavani, että herrat aikovat ehkä kävelemään ja katselemaan kaupunkia tähän aikaan yöstä! Antakaa anteeksi, — se on vaarallista. Ma-ma-maffia…"

Purskahdimme nauruun: mekö olisimme uskoneet romaanien ja turistien loruja Maffiasta, Sisilian camorrasta! Lieneekö sitä olemassakaan? Sakilaiset Suomessakaan eivät siihen asti olleet tehneet meille mitään pahaa… Ja olihan meitä kaksi nuorta miestä, jotka saattoivat pelastua — ellei muuten niin käpälämäellä! Ja mitä tuo mahtava Maffia meistä poloisista, joilla ei ollut montakaan lanttia taskussa?

Ei, me nauroimme upseerille. Tyrkytimme hänelle jälleen kädenlyöntiä ja aloimme taas rientää kaupungille.

"Hyvä", lausui silloin nuori upseeri. "Kuten sanottu, olen matkalla Cataniaan, uudenvuodenlomalle kotiin; tulen sinne aamupäivällä. Jos herrat sallivat, haluan minäkin nähdä Messinaa yöllä. Voin valvoa yön, ja nukun sitten junassa. Minä tulen kanssanne!"

Mitäpä tähän väittämistä? Messinan kuutamoisesta jouluyöstä me kaksi emme luopuisi; emme vaihtaisi sitä hotellin uneen, vaikka taivas halkeaisi ja maa repeäisi. Ja eihän kohteliasta upseeria voitu kieltää tulemasta seuraksemme.

Lähdimme tallustamaan kaikin kolmin. Upseerin pyörällä varustettu sapeli kalisi hiljaisilla kaduilla, — oli todellakin myöhä, — kun katselimme palatseja, sokerinvalkeina paistavia kirkkoja, niiden ihmeellisiä portaaliveistoksia, jotka näimme selvästi kuin päivällä, muistopatsaita, solisevia suihkulähteitä…

Hiljaista: jouluyö ei näyttänyt, tosiaankaan, olevan täällä mitään erikoista, ainakaan kaduilla.

Väsyimme ja kaipasimme virkistystä. Upseeri tiesi erään kahvilan eli ravintolan, jossa sanoi käyneensä ja joka kenties oli auki … jonkinmoinen merimiespaikka. Vaatimaton se oli, mutta ainakin paremmat olivat kiinni tähän aikaan aamulla.

Mentiin tuohon pieneen luolaan. Yleisöä ei montakaan. Kallistimme liköörilasin ja pari, juttelimme vilkkaasti, — siinä ohella jälleen Maffiastakin; — ja painuimme taas ulos kaupunginkatselua jatkamaan.

Mitä? Kun tulimme kadulle ja kuljimme pari kortteliväliä, niin takaamme ilmestyi ja alkoi meitä lähetä viisi, kuusi miestä.

"Kas siinä ne nyt ovat", sanoi upseeri. "Ette uskoneet minua. Mitä nyt tekisitte yksin ja aseettomina, te ulkomaalaiset? Mainitsitte, ettei teillä ole paljon rahaa. Mutta näille kelpaa vähäkin, — eivätkä he kursaile parin ihmisen henkeä parin liiran vuoksi. He ovat maffialaisia!"

Ja samassa upseeri kääntyi ympäri, kohotti pitkän kätensä, heristi nyrkkiä ja huusi sarjan mitä vahvimpia sadatuksia ja uhkauksia takanamme maleksiville miehille. Roikaleet katosivat pimeälle sivukadulle.

Mutta kuinka ollakaan: kun upseeri taas johtaa meitä uusille kirkoille, palatseille, toreille, — kun sitten oikaisemme jälleen toiseen paikkaan jotakin sokkeloista ja porrasteltua kujaa, niin jo näkyy kintereillämme sama miesroikka. Samat sadatukset kuin äsken ritarimme suusta, nyt lisättyinä kahta ilkeämmillä. Miehiltä ei vastausta.

Ja kuutamointia jatketaan.

Miehet seuraavat meitä kuin uskolliset koirat. Koirat? Kuin hyeenat saaliin jäljillä, tohtimatta yrittää ihan lähelle, sillä meillä on hampaat: upseerimme suunnattoman pitkä sapeli.

Sitä peliä neljä tuntia: vähän väliä ritarimme vilkaisee taakseen, pyörähtää ympäri, kalistelee kiukuissaan kannuksiaan kadun asfalttikiveykseen, — ja pimeästä solasta takaamme näkyy samassa vain vilahdus pakenevia töppösiä. Niin, hän hätistelee maffialaisia jalkaintöminällä kuin hiiriä.

Nyt mekin kaksi uskomme jo pienen vaaran mahdolliseksi. Lumoava seikkailu alkaa tuntua kuivalta, ikävältä, niin, ilkeältäkin.

Viimein kuu alkaa kalveta. Ilmassa on aamun häivettä. Ja piakkoin lähtee se juna, jolla ystävämme ja kelpo ritarimme aikoo matkustaa Cataniaan.

"Kohta tulee kirkas päivä, ja poliisitkin alkavat liikkua", sanoo upseerimme. "Minä johdan teidät erääseen kahvilaan, joka on aivan rautatieaseman luona, ja te pysytte siellä, kunnes kaupunki on herännyt. Muuten ette noista roikaleista selviä."

Niin tehtiin. — Tällä kertaa me jätimme upseerille oikein kiitolliset jäähyväiset kahvilassa, jonka hän oli meille auki rynkyttänyt; — asemakello helisi ensimmäistä kertaa, ja hän juoksi torin poikki asemalle niin että sapeli rämisi ja kannukset helisivät.

Me suomalaispojat istuimme kahvilan nurkkasohvalla, silmät hieman pyöreinä ihmetyksestä, että pikku vaaroja maailmassa sittenkin saattaa olla, ja tilaamme juuri kahvia isännältä, joka tukka pörrössä ja silmät unitahmeina seisoo levein vatsoin edessämme, kun yht'äkkiä kavahdamme puolittain pystyyn karjahduksesta, joka kuuluu kaukaa torin toiselta puolelta. Tuttu ääni, — sieltä se tuli! Upseerimme ääni. Katsomme ovesta ulos: aseman portailla seisoo upseeri, tai paremminkin hyppii; hän hyppelee kuin tanssija, kalistelee kannuksiaan, sadattelee ja uhkaa niinkuin äskenkin kaupungilla, ja heiluttaa paljastettua sapeliaan ilmassa:

"Jos te konnat ette anna niiden ulkomaisten taiteilijain olla rauhassa, niin…! Tämä on häpeä Italialle. Isäntä, pitäkää huoli siitä, etteivät nuo lurjukset tule kahvilaan sisälle!…"

Taas asemakello soi, nyt kai viimeistä kertaa, ja upseeri katoaa aseman portailta.

Isäntä on juossut kahvilasta ulos torille. Mekin tirkistelemme ovesta torille ja syrjäkadulle, olisivatko ne äskeiset miehet taas… Ja tietysti ne olivat: sama joukkio kuin koko yön kintereillämme. Tunsimme heidät jo, nuo joulukyöpelimme…

Muristuaan ja haukuttuaan ulkona isäntä palasi sisään ja sanoi:

"Niistä on maanvaiva, noista Maffia-pojista tässä kaupungissa. No, nyt ne eivät uskalla enää tulla, kun päivä alkaa. Pysykää vain siinä … minä menen keittämään kahvia."

Ja me pysyimme, sen saatte uskoa! Hieman noloina tästä jouluyöstä, joka ei tosiaan täällä ollut mitään, varsinkaan kun ihan liian myöhään siihen jouduimme; noloina siitäkin, että tunsimme lopulta vähän pelkäävämme seikkailua, jota niin olimme odottaneet, ihannoineet; ja kuitenkin onnellisina yöstämme: oli se sentään jotakin, — jouluaatto täällä etelässä, melkein palmujen kotimaassa, kuutamossa, etelän suurten tähtien alla! Entäpä sitten tämä seikkailu, ulkomaillahan ei yleensä mitään seikkailuja satu!

Ja tuo ihastuttava änkkäkieli ritarimme! Ilman upseeria ehkä makaisimme Messinansalmen syvyydessä tai — olisimme ainakin saaneet taskumme putipuhtaiksi ja oikean joulusaunan!

"Kippis, olipa se ihana jouluyö!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MYRTTI JA ALPPIRUUSU ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MYRTTI JA ALPPIRUUSU

- SISÄLLYS:

- ITALIAN PORTILLA.

- IDYLLISTÄ ELÄMÄÄ.

- MUINAISELLA FORUMILLA.

- ORJANTAPPURA JA KRUUNU.

- SHELLEYN HAUDALLA.

- KEVÄT.

- FLORA-TARINA.

- SISILIA.

- ADRIANMERELLÄ.

- ALPPIJÄRVI.

- PAIMEN.

- ROMANTIIKAN LIPUN ALLA.

- FATA.

- AHASVERUS ALPEILLA.

- ILLALLA FIRENZESSÄ.

- VENETSIA.

- JOULUYÖ MAFFIAN AHDISTAMANA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE