Greeta ja hänen Herransa
Date: 2026-06-07T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Greeta ja hänen Herransa

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Greeta ja hänen Herransa

Kertomus

Author: Arvid Järnefelt

Release date: June 7, 2026 [eBook #78825]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78825

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GREETA JA HÄNEN HERRANSA ***

language: Finnish

GREETA JA HÄNEN HERRANSA

Kertomus

Kirj.

ARVID JÄRNEFELT

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1925.

SISÄLLYS:

Anders ja Greeta.
Helge perheen päänä.
Maailma lähestyy koivikkoa.
Helge ajaa venelaudat kotia.
Sataa.
Maija päivänvalossa.
Maija käy koivikolla.
Greetan uni.
Greetan salajuonet.
Matkavalmistukset.
Pyry suosii Greetan matkaa.
Vestankylässä.
Maijan asiat.
Maijan ensimmäinen päivä Koivikolla.
Mitä mankelihuoneessa oli.
Maija Koivikon emäntänä.
Sisaret tulevat.
Titan havaintoja.
Pamahtaa.
Kuinka Koivikon kävi.

ANDERS JA GREETA.

Toisinaan, vaikka harvoin kyllä sattuu, että joku Uudenmaan lakeuksien ruotsalainen talonpoikaisperhe muuttaa asuinsijansa suomalaiseen ylämaahan, missä maanhinta voi olla alhaisempi ja talot ovat helpommin ostettavissa. Tämmöistä muuttoa pidetään kuitenkin yleensä merkkinä taloudellisesta rappeutumisesta, koska muuttaja tietenkin vain sellaisesta pakosta voi luopua kotoisista perinnäistavoista, naapuristostaan ja sukulaisistaan.

Senvuoksi herätti suuren Vestankylän ihmisissä melkoisen kiusallista huomiota äkkiä levinnyt tieto, että vanha, kuudenkymmenen ikäinen Nyholm, Skurubölen isäntä, muka teki kaukaista talonkauppaa suomalaisessa pitäjässä. Sillä Nyholmia oli pidetty varakkaana isäntänä, eikä Skuruböleä tietty veloista kiinnitetyksi. Tältä arvossapidetyltä, hurskaalta mieheltä itseltään, joka suuresti vihasi syrjäisten sekaantumista asioihinsa, ei kukaan saanut selvitystä kysymykseen ja kylän piti siis vain omin päin arvailla syitä näin outoon tuumaan. Toiset sanoivat, että ukkoa kiusasi joku perinnönjakojuttu, jossa hän oli joutumassa tappiolle ja muka siitä suuttunut koko maailmalle, mutta toiset väittivät, että ukko ei ensinkään itse aikonut muuttaa kylästä, vaan osteli suomalaista maata Anders nimiselle pojalleen, joka oli toinen hänen seitsemästä pojastaan. Mutta Anders oli tässä asiassa vielä isäänsäkin umpimielisempi. Ja vasta pitkien aikain kuluttua pääsivät tarkkanäköisimmät Andersin outojen aivoitusten perille.

Ei niin, että Anders olisi ollut mahdottoman harvapuheinen mies. Toisten mairitellessa saattoi hänkin, niinkuin kaikki muut ihmiset, langeta elpymykseen ja hyvätuulisuuteen, osasi nauraa, antautua pilajuttuihin, jopa suostua ryypyttelemäänkin. Mutta armahda, jos hän huomasi koetettavan syrjäkysymyksillä udella henkilökohtaisuuksia! Silloin oli kaikki lopussa. Ei sanaakaan. Huulet puristuivat yhteen, suu meni pitkäksi viivaksi, silmäluomet painuivat alas ja kapeat rakoset katsoivat hymyten kysyjään, täynnä halveksuvinta ylenkatsetta: luulitko todella minua niin tyhmäksi, että olisin sinulle vahingossakaan jotakin ilmaissut!

Mutta ihmiset pääsivät sittenkin vähän perille asiasta, kun sen yhteydessä tuli tiedoksi Andersin naima-aikeet. Sillä virtaa voi kyllä estää juoksussansa esimerkiksi patoja rakentamalla tai vaikkapa ohjaamalla se toiseen uomaan, mutta ihmisten uteliaisuutta, kun on puhe naimakaupoista, eivät mitkään padot hillitse, erittäinkin kun vuosisadat ovat viskanneet ison kylän, kaikkine suuri- ja pikkueläjineen, samalle kalliorykelmälle, keskelle laajaa viljelystasankoa, liittäen talot vieri viereen, toisen alemmaksi, toisen ylemmäksi, toiset pitkin, toiset poikin, niin että koko kylän suu jauhaa kussakin samaa asiaa, ja kun asiana on Nyholmin Andersin naimajutut. Silloin kylä jauhaa ylenevällä pauhinalla ja ehkä kauemmin yhtä samaa kuin jonkun muun asian ollessa esillä.

Andersin rakastuminen oli kyllä saattanut tapahtua kenenkään näkemättä sydämen salakammioissa. Samoin jäädä huomaamatta pieni rävähtävä silmäinvilkutus oikeanpuoleisilta kirkonpenkeiltä vasemmanpuoleisille. Mutta herranen aika, illalla lypsyltä tullessaan oli joku nähnyt Andersin keskustelevan serkkunsa Greetan kanssa, sen Hemmingin Greetan kanssa, Töötarin kujassa, ja puhellessaan hypistelevän tytön esiliinaa. Siitä hetkestä asti kaikki sulut aukenivat. Anders on muka riitaantunut sukunsa kanssa, joka olisi tahtonut häntä Gunnarsin Edlalle, ja miksi ei Gerda-serkkua Greetan asemesta, ja saakohan oikeastaan ilman lupaa mennä serkun kanssa. Samasta hetkestä alkoivat myöskin kylän laskelmat kummankin puolen perintö-osuuksista, arvelut talojen soveltuvaisuudesta yhteisviljelykseen ja sopimattomuudesta osittamiseen, pahoittelut perijäin runsaudesta ja lunastuksen vaikeuksista. Ja näitä laskelmia tehtäessä täytyi ajatella ukkoa, sitä tervaskantoa, vainajaksi, vaikkei hän ollenkaan ollut kuolemisen päällä, ja Andersia ja Greetaa kuvitella jo naineiksi, vanhaa, kallellaan olevaa, punamullasta harmaaksi haalistunutta rakennusta korjatuksi ajan vaatimusten mukaisesti. Ja loppujen lopuksi oli määrättävä pappilaanmenopäivä ja häämenoasiat.

Mutta Andersin kaltaiselle luonteelle olivat kaikki nuo kylän puheet vielä paljon pahempaa kärsittävää kuin raivostuneen mehiläisparven syöksyminen ihmisen kimppuun, tukan juuriin tunkeutuminen, kaulaan, paidan alle, hihoihin, housuihin.

Sentähden hän, melkein yhtaikaa kuin teki mielessään avioliittopäätöksen, myöskin päätti muuttaa kylästä erilleen asumaan.

Greeta puolestaan, joka oli yhtä hurskaiden vanhempien tytär ja jolle siis miehen tahto aina selviytyi myös Jumalan tahdoksi, kuunteli hartaana Andersin yksivakaisia sanoja. Hänkin koetti pitää suutansa viivana ja kuunnella syrjäisten urkintaa silmät rakosina. Mutta ihmiset saivat häneltä sittenkin asioista paljon vihiä jo pelkkien punastumisten ja huokausten johdosta. Tulivat Andersille sanomaan: "no sinähän aiot muuttaa sinne Hemmingin hakamaahan." Silloin oli Andersin päätös järkähtämätön. — "Kyllä minä kohta muutan", vastasi hän, ja sanoi sen niin, että oli kyllä selvää hänen kohta muuttavan, mutta ei Hemmingin hakamaahan. Minne, ei kukaan tiennyt. Vanhuksien vastustukset ja neuvot särkyivät kuin aallot kallioon. Anders sanoi: En minä mene naimisiin Hemmingin suvun kanssa, vaan Greetan kanssa.

Vihdoin ukko myöntyi ja rupesi Andersin vaatimuksesta tiedustelemaan taloja ylämaasta.

Anders sai lohkaistuksi tarkasti lasketun perintöosansa. Samoin Greeta. Ja he muuttivat kauas pitäjänrajan tuolle puolen, harvaanasuttuun suomalaiseen pitäjään, jossa oli vain yksi ruotsalainen kansakoulu eteläkulmalla ja vain kerran vuodessa ruotsalainen jumalanpalvelus kirkossa ja kerran kansakoululla. Suomea ei Anders osannut puhua kuin hyvin vaillinaisesti ja Greeta ei ollenkaan. Mutta kyllä vaan sai olla Greetan kanssa naimisissa syrjäisten sekaantumatta asioihin.

Ensin Anders osti talopahasen suuren järven rannalta, mutta kun sitä ei kuitenkaan käynyt viljeleminen yksin voimin ja elämä suomalaisten muonamiesten kanssa ei häntä miellyttänyt, päätti hän hakea erillisyyttä näistäkin ja luopui koko talosta. Hän pidätti itselleen vain kiinnitetyn eläkeoikeuden ja asuinsijakseen jätti kivisen hakaniemen, jonka hän sitten vuosikymmenien kuluessa vähitellen sai ympäröidyksi korkealla kiviaidalla. Erillisyys muukalaisista oli täällä melkein täydellinen.

Niin kalsean umpimielinen kuin Anders olikin vieraalle ympäristölleen, oli hän omalle Greetallensa sitä avomielisempi ja huolehtivampi. Voimakkaasti hän ryhtyi perkaamaan kivistä mäkeään, tosin naapurien ihmeeksi, sillä olisihan alangossa ollut saatavana kivetöntäkin maata. Minkä hän syksyisin kankesi esille maakiviä, sen hän talvella lykkäili kelkalla alamäkeen kiviaidaksi. Ja pian alkoi mäellä näkyä raivattuja peltotilkkuja. Omenapuutarha vallankin tuli suuri ja menestyi oivallisesti. Mökki seisoi ylinnä, kallioperustalla, ja sen hän oli perinnäisellä aistikkuudellaan osannut laatia niin somaksi ja niin peräti Greetan mielen mukaiseksi, että Greeta kiintyi uuteen kotiinsa ikisiteillä. Pieni navetta, pahnalato, lammaskota näiden välillä, sauna, kaivo suuren koivun juurella, — kaikki tuo oli vähän alempana ja päästi mökin ikkunaan näkymään järvenselkää kattojen yli, alenevien koivunlatvain välitse, eli juuri niinkuin Anders oli ymmärtänyt Greetan mielessään ajatelleen. Tie luikerteli lepikon pimennon läpi alas rantaan. Greeta näki oman mielikuvitelmansa ihan elävänä todellisuutena silmäinsä edessä, ja semmoiseenhan ihminen iäksi rakastuu, se kun on näkyviin päässyttä osaa hänestä itsestään. Mutta rakastetuksi tulee vallankin se käsi, joka on osannut luoda totta toisen kuvitelmasta. Greeta kasvatti kauniita georgiinipensaita pihaikkunain alle ja elämänlanka kiipesi tuuheana vyönä kuistin avo-oven ympärille.

Tällä mäellä he elivät yhdessä onnellisina yli neljäkymmentä ajastaikaa.

Kymmeneen ensi vuoteen he eivät saaneet lapsia. Mutta yhdentenätoista vuotena, kun he olivat lakanneet jo toivomastakin, alkoi Greeta tuntea itsessään erinomaista.

Anders oli kantamassa tupaan rysävanteiksi aikomiaan kuusenoksia. Nähdessään Greetan pahoinvoipana nojaavan otsaansa aitan seinää vasten hän pysähtyi ja sanoi:

— Oletko sairas?

Greeta oikaisihe. Ja niinkuin heillä oli aina ollut tapana vain niukalti puhella keskenään, ja sitä niukemmin mitä tärkeämmästä asiasta kysymys oli, niin nytkin Greeta vain huokasi kuin asian vähäpätöisyyden vuoksi ja sanoi muka ohimennen:

— Taitaa olla tavallista näin alussa.

Anders sanoi viedessään vannepuut tupaan ja hänkin ikäänkuin asian vähäpätöisyyttä huokaisten:

— Sitähän minäkin, terve sinä olet.

Mutta Greeta oli ehtinyt huomata miten Andersin kasvot värähtivät, miten ohimosuonet äkkiä paisuivat, miten silmäkulmat kohosivat ja katse tunkeutui Greetan silmiin, mennen aivan hänen läpitsensä. Ja kaksi onnea kohtasi toisensa ja muuttui yhdeksi onneksi.

Kun Greeta yön tultua oli riisuutunut ja tahtoi sammuttaa lampun, sanoi
Anders verkalleen vuoteesta:

— Anna lampun palaa, minua ei nukuta.

Ja Greeta ymmärsi, että Andersin mielestä lampun piti palaa hetken pyhyyden tähden.

Greeta pujahti vuoteeseen Andersin viereen, mutta Anders kohosi istuvilleen ja häntä selästä tukien auttoi laskeutumaan pitkäkseen. Sitten he makasivat näin sanaakaan toisilleen puhumatta, kummankin kädet ristissä lakanan päällä. Aamulla Greeta ei tiennyt milloin Anders oli käynyt lampun sammuttamassa, koska oli vaipunut uneen ennen Andersia.

Lapsia syntyi heille seuraavan viidentoista vuoden aikana seitsemän, jotka kaikki, mikäli kouluikään tulivat, kävivät ruotsalaista kansakoulua, tehden jalkapatikassa joka päivä edestakaisin kahdeksan kilometrin matkan, sillä suomalainen kansakoulu oli kyllä kirkonkylässä, mutta Anders ei siihen tahtonut lapsiansa panna.

Toimeentulo pienillä eläkevaroilla, kahden lehmän ja vähäisten peltotilkkujen tuotteilla oli Andersille käynyt ajanpitkään vaikeaksi. Mutta tukkiajot tulivat avuksi. Hän sai tulokasta ansiotyötä norjalaisten insinöörien palveluksessa. Hän laski ja mittasi heille tämän seudun kaikki myytäväksi tarjotut metsät, jopa suoritti yhtiöiden laskuun useita metsäkauppojakin. Mitään puutetta ei hänen perheensä senjälkeen kärsinyt. Mutta miten paljon Anders oikeastaan oli näissä toimissa ansainnut, ei kukaan koskaan saanut tietää, ei edes kotiväki.

Metsäretkiltä palattuaan, rahat, paperit ja kartat tarkasti kaappiin lukittuaan, äänettömästi, sanaakaan puhumatta illastettuaan perheensä kanssa hän tavallisesti istui vanhanaikaisen, raskaan, kotoa saamansa raamatun ääreen ja alkoi väkäisellä, laulavalla äänellä lukea perheellensä Daniel profeetan kirjaa. Hän oli vanhan testamentin mies, peräti. Sianlihaa ei perheessä milloinkaan käytetty, koska Mooses oli sen syömisen laissaan kieltänyt. Turhanpäiväistä puhelua ruuan aikana Anders piti myöskin syntinä, ja nauramista vältettiin mikäli mahdollista, paitsi milloin ukkoa itseä sattui jokin asia naurattamaan. Silloin oli koko perheellä lyhyt, mutta sitä virkistävämpi ilon hetki.

Kun ukko oli syönyt, olivat kaikki syöneet; kun ukko meni maata, menivät kaikki maata; kun ukko aamulla heräsi, kaikki heräsivät.

Niistä seitsemästä lapsesta, jotka kasvoivat ja varttuivat Andersin ja Greetan mäellä, olivat muut kaikki tyttöjä paitsi neljäs järjestyksessä, joka oli poika.

Hänen nimensä oli Helge.

Tämä Helge oli aivan isänsä näköinen, soikulakasvoinen, solakka, kaunismuotoinen. Hän kasvoi sisariansa pitemmäksi, isänsä mittaiseksi, ja häneen periytyi suvun suuri kätevyys kaikissa töissä, olipa kysymys rakennuksista, sementin sekoittamisesta, huonekalujen laitosta, puutarhasta tai mehiläishoidosta. Luonteeltaan hän oli yksi vakaa, hiljainen, hienotunteinen, vähän ehkä liiaksi itseensä vetäyvä, niinkuin koko se suku, johon hän kuului. Mutta kaikki mikä hänen käsistään lähti, herätti huomiota aistikkuudellaan, kauneuden ja tarkoituksenmukaisuuden hiuksenhienolla sopusuhtaisuudella. Myös oli hän taitava kirjoittamaan ja laskemaan, johon oli oppinut seuratessaan isäänsä metsissä tukkipuiden mittauksissa. Isällä oli ollut tapana laskea tulitikkujen luku ja pistellä tikut puun kuoren varaan, joten tikkujen loputtua hän tiesi montako puuta oli merkitty. Mutta Helge kulki kirja kädessä ja merkitsi pituusmitan oheen samalla sekä kanto- että latvamitat, josta insinöörit suuresti häntä kiittivät.

Näiden erinomaisten taitojensa johdosta Helgeä alettiin sittemmin käyttää seudun vapaaehtoisten huutokauppain toimitsijana, perunkirjoittajana, kuolinpesäin selvittäjänä ja saatavain kokoojana. Ja hänen vaillinainen, ruotsiinmurtava suomensa oli tällöin vain lisäaiheena siihen arvonantoon, jota hän seudun suomalaisten pikkueläjien keskuudessa nautti.

Vanha ukko oli mielissään. Hän oli kasvattanut pojan täydellisesti omaksi kuvakseen. Lapsia ei tietenkään ollut voinut estää kyläilemästä ja jonkunverran omistamasta ympäristön kieltä ja tapoja, mutta ylimalkaan oli heihinkin syöpynyt vanhempien rajaton kiintymys omaan ahtaaseen perhe- ja kotioloon ja senmukana myös koleahko suhtautuminen vieraaseen ympäristöön. Se oli ukolle mielenmukaista: rakkaus omiin, vieraiden väistämisen. Kun hän sitten sairastui ja tunsi kuolevansa, niin hän tiesi voivansa tehdä sen rauhassa. Helge ansaitsi toimillaan hyvin, ja kaapissakin oli jotakin, perhe oli turvattu.

Helgeä hänen ajatuksensa kuolinhetkelläkin viimeiseksi koskivat.
Sanottuaan kaikille lapsille hyvästi hän käski heidän poistua ja puhui
Greetan kanssa kahden. Hän sanoi vaimollensa:

— Kun Helgelle se aika tulee, älköön ottako ketä sattuu, vaan mene hänen kanssaan vierailemaan sinne alas Vestankylään. Ottakoon hän jonkun Töötarin serkuista, ja palatkoon sitten vaimonsa kanssa tänne.

Greeta painoi mieleensä tämän sanan niinkuin se olisi ollut raamatunkanteen kirjoitettu ja rikkomattomilla sineteillä vahvistettu iankaikkisesta iankaikkiseen.

Näihin sanoihinsa Anders nukkui elämästä.

HELGE PERHEEN PÄÄNÄ.

Hautajaisten päätyttyä ja kaukaa tulleiden sukulaisten lähdettyä paistoi ilta-aurinko tavattoman kirkkaasti tyhjentyneisiin pikku huoneisiin ja kahden kulmakkain olevan ikkunan läpi säteet lankesivat Greetan kukkiviin georgiineihin. Kun Greeta, vielä mustassa silkkihameessa, avopäin, liina niskassa seisoi pihalla ja näki tyhjän huoneen läpi tulevan lämpimän iltapaisteen, huokasi hän syvään. Sehän kuului kyllä asiaankin tämmöisessä elämänkäänteessä, mutta ei hän voinut olla merkille panematta, että tuo huokaus teki hänelle niin sanomattoman hyvää. Illan tyyneyskö sen sai aikaan, lämmin iltatuuliko hänen puolikaljulle päälaelleen, vai sekö, että aurinko paistoi huoneen läpi, kirkastaen kultaiseksi hienon tomun, paistoi, vaikka Andersia ei enää ollut, paistoi ja hänen ihmeekseen jatkoi elämää ilmankin Andersia. Illastaessa he olivat pöydässä toisessa järjestyksessä ja istuivat hyvin totisina sanaakaan virkkamatta.

Vielä kolmantena päivänä hautajaisten jälkeen he illastelivat pöydän ääressä yhtä totisina. Kummalta vaan tuntui, että Helge istui isän paikalla ja he muut oudon väljällä toisistaan.

Mutta samassa keskimmäinen tytöistä rupesi kova leipämukula ja kuuma peruna suussa jotakin sanomaan, jolloin muut tytöt, ja äitikin, saamatta selvää hänen puheestaan, alkoivat tuolle asialle nauraa. Ruuan aikana naureskeleminen tuli varmaan ensi kerran kysymykseen tässä tuvassa. Ja he muuttuivatkin äkkiä jälleen totisiksi. Kun nuorin tytöistä, aterian päättyessä, vielä päästi kuuluviin turhaan pidätetyn nauruntyrskähdyksen, ei äiti sitä enää hyväksynyt, vaan sanoi, että joko nauramasta tai syömästä oli herettävä. Mutta hänen kantaessaan perunakuppia pois, saattoi pyöristyneistä poskipäistä huomata hänenkin hymyilevän.

Ennen maatapanoa he vielä menivät pihalle vilvoittelemaan. Sitäkään ei ennen ollut tapahtunut. Äiti istui kaivonkannella, koivunoksien alla, ja katseli ympärilleen aivan kuin olisi vuosien kuluttua palannut kotimäelle ja tunnustellut sen rakkaita nurkkia. Helge hyppäsi piloillaan käsin kiinni alimpaan koivunoksaan koettaakseen kestikö se muka miehenpainoa. Tytöistä toiset hajosivat sinne tänne ja olivat piilosilla katajain takana, toiset menivät soutelemaan järvelle. Ja kukin tuli ja meni milloin tahtoi, ja pani maata ja heräsi milloin tahtoi, jopa lauleskeli hyvässä aamuvireessä, sai sunnuntaisin poiketa kylään, viipyä siellä, ja tulla takaisin illallista keittävän äidin luo, joka tosin torui, mutta aina vain ikäänkuin isän muistosta, ei milloinkaan todella itse.

Sanalla sanoen, heidät täytti vapauden ja onnen hurma, jommoista he eivät olleet aavistaneet elämässä olevankaan. Mitä ihmeellisiä aikeita ja ajatuksia alkoikaan nuorissa herätä, toinen toistaan rajumpina.

Mutta elämä tahtoo usein toista kuin ihminen luulee, — täytyi Greetan heille sanoa. Ja pian nähtiin se sana todeksi.

Perunkirjoitusta alettaessa Andersin kuoleman johdosta saapui emätalon uusi omistajakin tilaisuuteen, kutsumatta, käskemättä.

Kahvit juotuaan ja rykäistyään hän ilmoitti aikovansa myydä tämän niemen vieraisiin käsiin, mutta tunnusti asunnon ja muut rakennukset kuuluviksi Andersin perheelle ja sanoi senvuoksi tulleensa perillisten kanssa neuvottelemaan, miten asia oli järjestettävä, tahtoivatko he hajoittaa ja siirtää rakennuksensa jonnekin muuanne vai olisivatko suostuvaiset myymään ne kohtuhinnasta hänelle.

Andersin lapset ja kaksi vierasmiestä istuivat piirissä isännän ympärillä, joka oli istuutunut erilleen pöydän ääreen. Lapset vilkuivat toisiinsa nolosti naurahdellen, sillä he eivät tätä puhetta oikein ymmärtäneet, ennen kuin Helge selitti äidille ruotsiksi. Eikö tämä niemi rakennuksineen ollut heidän ikiomansa? Miten isäntä saattoi noin puhua?

Greeta sanoi huolimattomasti huokaisten:

— Niemi on kirjoitettu meille elinajaksemme.

Ja meni kaapille ja otti lukitusta laatikosta esille kellastuneen paperikäärön ja pani sen pöydälle isännän eteen.

Paperi pöytäkirjoineen ei tahtonut kääreestä oijeta, ja kun isäntä oikaisi väkipakolla, meni ensimmäinen lehti vanhuuttaan palasiksi. He nauroivat kaikki kohteliaasti peittääkseen riidan mahdollisuuksia, ja yhtyivät isännän kanssa leikinlaskuun murtuneen paperin johdosta.

Pääpaperi pysyi sentään ehjänä.

Se oli ruotsia ja isäntä pyysi Helgen lukemaan.

Helge otti paperin käsiinsä asiantuntijan tavoin, naurahti ja rupesi nopeasti lukemaan, niinkuin olisi tehnyt jotakin tarpeetonta, vain toisen mieliksi.

Mutta hän pysähtyi äkkiä ja kävi totiseksi. Saattoi selvästi nähdä, että veri pakeni hänen kasvoistaan ja kalvenneet huulet hiukan värähtelivät. Hän luki itsekseen vielä toisen kerran, sitten nousi ja pannen paperin pöydälle sanoi ruotsiksi äidille:

— Mies on oikeassa. Paperissa ei ole mitään oikeuksia pidätetty leskelle eikä lapsille.

Nyt vuoroin punastuivat ja vuoroin kalpenivat myöskin toiset sisarukset.

Mutta Greeta sanoi kohta huoaten ja ikäänkuin Andersiaan lasten edessä puolustaakseen:

— Isä ei kaiketi uskonut minun elävän hänen jälkeensä.

Helge sanoi vihaisesti:

— Hän uskoi kiviaitoihinsa, johan minä puhuin hänelle, vanha tyhmyri!
Siinä se nyt oli. — Ja Helge murahti itsekseen pahasti.

Sitten hän jälleen istuutui, naurahti kohteliaasti ja sanoi isännälle:

— En minä vielä tiedä, mihin nämä höskät korjataan.

— No, no, sanoi isäntä hikeä kuivaten — laillinen muuttoaika teillä on. Ei laittomuuksia mitään. — Mutta onpa tänään pistävä lämmin. Sade tulee.

Ja juotuaan vielä kupillisen kuumaa kahvia isäntä lähti. Samoin vieraatmiehet, sillä perunkirjoitus keskeytyi.

Tämä oli ensimmäinen taakka, jonka elämä oli iskenyt viattomille hartioille. Tuossa on, kantakaa. Se oli raskaampaa kuin mitä he itse olivat osanneet omille hartioilleen tähän asti nostaa, Helgekään, joka jo oli kanniskellut tynnyrinvetäviä jauhosäkkejä myllyltä kotia eikä perille päästyä kuitenkaan huohottanut. Mutta elämällä onkin tiedossa toiset hartiat kuin ne, joilla vain jauhosäkkejä tai vastavirutettua pyykkivasullista rannasta vastamäkeen kannetaan, — sanoi Greeta. — Ja niiden hartiain kestävyyttä se aina kovin koettelee.

Koko perhe laihtui yhden ainoan viikon varrella, tyttöjen hameet kävivät väljiksi ja Helgen oli puhkaistava uusi läpi remmiinsä.

Tytöt supsuttelivat keskenään aikeistansa, sillä eihän nyt voinut olla edessä muu kuin etsiä palveluspaikkoja, ja he supattelivat vain siitä, minne mikin hakeutuisi. Kankaanteot, kutomiset ja kehruut jäivät.

Greeta kuljeskeli, tapansa mukaan avopäin, verkalleen ja mietteissään pihamaalla. Hän joutui usein kauemmaskin, missä tuskin muisti milloinkaan ennen käyneensä. Mutta kiviaita tuli lopulta aina vastaan ja sitä hän seurasi. Seurasi ja itki, kun ajatteli, miten Anders oli kolmenkymmenen vuoden aikana sitä sommitellut, — ja nyt sanottiin kaiken olleen pelkkää tyhmyyttä! Vieläpä niin, että Helge oli melkein kironnut. Häntä itketti Andersin muiston tähden. Koko ikänsä raastaa, kaivaa, sommittelee, selkä köyrynä palaa työstä, suonet ohimoissa jyskyttäen, ja sitten olikin kaikki tyhmyyttä! Kun vain katsoi noihin sammaltuneisiin kiviin — ja niihin hän katsoi yhä ja yhä — tulivat kyynelet tulvanaan hänen silmistään ja kasvot vääntyivät niin että hänen täytyi niitä käsillään likistää.

Tyhmyyttä! — Anders raukka.

Pahempi vielä oli, että tuo ajatus tuntui joskus ikäänkuin alkaneen huojuttaa hänen oman elämänsä perustuksia, hänen uskoansa, jota hän oli tähän asti pitänyt kalliotakin kiinteämpänä. Onneksi oli Anders kuollut tietämättä mistään pettymyksistä. Mutta mistä synnistä saattoi tämä kohtalo olla rangaistuksena jälkeenjääneille? Greeta ajatteli ympäri päänsä. Hän istui valkoiselle kaskikivelle, kääntyneenä järvelle päin, josta lounainen iltatuuli leyhytteli vedenhajua metsäisen pihkan sekaan. Ja laulurastas jo luirutteli. Silloin hänelle asia selvisi.

Päättävästi hän nousi, nosti niskasta liinan päälaelle, sitoi solmuun leuan alle ja lähti risuissa kompastellen nopeasti kotiin päin.

Tytöt olivat tuvassa iltakeitosta odottamassa ja perunavesi jo kiehui, kun hän tuli. He alkoivat pilailla, että onko se äitikin jo käynyt kyläilemässä. Mutta Greeta oli niin totisen ja ankaran näköinen, että he kohta kaikki vaikenivat eikä kukaan uskaltanut sanoa sanaakaan. Tästä Greetan ankaruus vain yltyi.

— Missä Helge on? — hän kysyi lyhyeen.

Tytöt seisoivat rivissä kuin sotamiehet, vain vilkaisivat toisiinsa eikä yksikään vastannut. Äiti sanoi:

— Syömään ei ruveta ennenkuin Helge on kotona, vaikka yöhön menisi.

Samassa Helge astui sisään erinomaisen reippaasti ja oli jotakin sanomaisillaan. Mutta huomattuaan tyttöjen pelästyneet ilmeet hän jäi, käsi lakinnaulassa, heihin töllistämään.

Greeta sanoi:

— Helge lukekoon Pyhästä Raamatusta, ennenkuin käymme ruualle.

Helgen ällistynyt suunaukeneminen sai nuorimman tytön painamaan tiukkaan esiliinansa vasten huulia, ettei olisi taas sopimattomasti tyrskähtänyt.

— Mitä se hyödyttäisi? [Hän sanoi ruotsiksi: "Va' sku' de' tjäna till."] — sanoi Helge.

Tyttöjen suihin mutkiutui Helgen halveksiva ilme.

— Sitä älköön ihminen milloinkaan kysykö, — sanoi äiti ankarasti.

Helge kääntyi poispäin ja viivytellen kumartui ovensuussa saappaitansa kaapustamaan.

Mutta äiti oli asettanut penkin ja tuolit pöydän ympärille, avannut raamatun leväälleen Daniel profeetan kohdalta ja seisoi nyt liikahtamatta paikaltaan, käsi lehdellä, poikaansa päin kääntyneenä, niin ankarana ja niin kauan, että Helgen täytyi kuin täytyikin vihdoin kulkea tyttörintaman ohi pöydän ääreen.

Tytöt katsoivat jalkoihinsa, että hänen surkea noloutensa ei lisääntyisi näkymisestä.

Kun Helge jo istui raamatun edessä, käänsi äiti ankaran katseensa tyttöihin, jolloin nämä riensivät nuolena pöydän ääreen ja panivat kohta kätensä ristiin.

Nolouttaan peittääkseen Helge alkoi lukea sellaisella äänellä kuin olisi vain sanomalehteä lukenut, mutta "Herra" sanan taaja toistuminen otti äkkiä hymyn hänen huuliltaan ja pakotti lukemaan hartaammin ja hitaammin. Ilmeisesti hän nyt seurasi lukemansa sisällystä.

Pyhässä Kirjassa kerrottiin kauniisti ja voimakkaasti, kuinka Herra tekee suuria ihmeitä ja villin leijonankin kidasta pelastaa sen miehen, joka Häneen turvaa.

Helgen ääni alkoi yhä enemmän muistuttaa isän venyttävää lukuääntä, joten tilanne alkoi muodostua jo piristävän juhlalliseksi. Tytöt pidättivät henkeänsä ja heidän kaikki jäsenensä olivat sellaisessa jännityksessä kuin ennen hyppäystä jonkin hengenvaarallisen kuilun ylitse. Siinähän istui isä ilmielävänä, melkein lapseksi nuortuneena. Oli kuin Helge olisi nyt paneutunut siihen uomaan, jonka isä oli elämällään uurtanut ja hänen jatkettavakseen auki jättänyt. Suonetkin Helgen ohimoissa samalla tavalla näyttäytyivät ja ääni oli jo ihan isän ääni ja isän lukutapa, ilman eroitusta vähääkään.

Varmaan Helge itsekin tämän ihmeellisen muuntumisensa itsessään tunsi. Siinä juhlallisuudessa hänen kalvenneet huulensa värähtelivät, mutta poskipäihin oli noussut hehkuvat punatäplät.

Ja tyttöjen poskipäihin nousi aivan samanlaiset punatäplät.

Tilanne kärjistyi huippuunsa, kun Helge, luettuaan loppuun, kumarsi odottamatta otsansa ristittyjen käsiensä päälle. Tytöt äidin esimerkkiä seuraten nostivat kätensä silmille.

Greeta luki vielä isämeidän rukouksen. Ja tytöt toinen toisensa jälkeen nostivat kätensä uudelleen silmille.

Senjälkeen Greeta voitokkaana huokasi tavallisen huokauksensa, meni pankon ääreen ja kantoi höyryävät perunat pöytään.

Ja jännitys laukesi vähemmälle.

Vaikka Helge selvästi tunsikin, että hän oli nyt ottanut isän tehtävät hartioilleen, ja tiesi, ettei tästä lähtien illastettaisi ennenkuin hän oli raamattua lukenut, oli hän kuitenkin sitä mieltä, että sopivaa puhelemista ruuan aikana ei tarvinnut perheen jäseneltä kieltää. Ja heti ottaakseen tämän uuden tavan käytäntöön hän alkoi itse puhua.

Äitikään ei näyttänyt olevan sitä vastaan näin juhlallisten alkajaisten jälkeen.

Helge kertoi nyt, minkä oli jo kohta tupaan tullessaan aikonut kertoa, nimittäin, että hänen astellessaan talon ohi isäntä oli huutanut häntä kujasta sisälle, istuttanut peräpenkille, juottanut hyvää kaljaa, tarinoinut, ja sitten lähtiessä sanonut kätellen porstuan pimeässä: "joutaisihan minulta maata teille sen verran kuin sitä tarvitsette, annan minä vaikka tuon koivikon pellon päästä, jos sinne halunnette muuttaa." Niin olivat hänen sanansa: "annan minä vaikka tuon koivikon", toisti Helge, vaikeni ja alas katsoen jatkoi yksivakaana syömistään, joten hänen eleistään ei voitu mitenkään päättää, mitä mieltä hän omasta kohdastaan oli.

Greeta tosin vain huokasi, mutta hänen silmänsä vilkaisivat ympäri huonetta katonrajaa myöten ja niistä välähti juhlallisen ylväs ilo.

Sen mahdollisuuden vuoksi, että Helge kenties mielessään halveksi tarjousta, sanoivat tytötkin halveksien: "Pyh!"

Se merkitsi, ettei tätä armasta kotimäkeä sentään mokomiin koivikkoihin vaiheteta. Mutta he sanoivat sen ilosta naurahtaen ja heidän poskensa olivat pyöristyneet.

Sen koommin ei asiasta syönnin aikana enää puhuttu, ja kun se kuitenkin yksin oli sydämellä, ei puhuttu mitään koko iltana. Helgestä ei päässyt mihinkään selvyyteen. Epätietoisena ja hajasydämin paneutui perhe maata.

Mutta jo aamusta oli Helge kadonnut kotoa. Oli nähty menevän kanki olalla mäen alarinnettä pelloille päin, oli selvä minne. Tytöt hiipivät toinen toisensa jälkeen samaa tietä koivikkoa tarkastamaan. Siellä Helge jyskytteli kankea maahan monesta kohden ja tytöt arvasivat pensaista katsellen, että hän tutkii maaperän laatua ja iloitsivat. Mutta mitä hän sitten alkoi tehdä alempana lehdikossa, sitä ei voinut ymmärtää. Ja se näytti niin hassulta, että joku tytöistä rupesi hihittämään. Vanhempi rypisti silloin silmäkulmansa ja pui hänelle nyrkkiä pensaan takaa, jolloin toinen sai esiliinan avulla naurunsa tukahtumaan.

Helge käveli kompuroiden kumarassa, kätten selät vasten polvia, nyrkeissään pajuvesan haarat, joiden yhteinen tyvi letkotti ilmassa. Tyvi näytti nousevan yhä pystympään, kunnes vihdoin löi Helgeä nenään. Tuo sai tytöt uudelleen tyrskähtämään. Vanhempi kääntyi nyt vihaisena heihin päin ja äänettömästi hakkaavilla suunliikkeillä ilmaisi heille mitä aikoi sanoa:

— Se kat-soo kai-von paik-kaa! Ettekö sitä ymmärrä.

Helge oli jo tytöt huomannut, ja kun virpi löi häntä nenään, oikaisi hän itsensä ja huusi heille:

— Tässä on vesisuoni!

Ja hän löi kangella suoraan maahan ja upotettuaan metrin syvyyteen nosti sen saviliejuisena ylös ja osoitteli tytöille, jotka sykkivin sydämin kokoontuivat hänen ympärilleen.

Nyt ei ollut enää epäilemistäkään, että Helge oli valinnut heille uuden asuinsijan.

Tuolla näkyi jo äitikin tulevan piennarpolkua myöten. Hänellä oli huivi taas niskassa, toinen kyynäspää toisen käden varassa, ja sormet hypistelivät huulia. Tietysti hän tultuaan huokaili, mutta selvää hymyn kutkua tuntui silmissä ja suupielissä. Tyytyväisyydestäpä hän tavallisesti huokailikin.

Mäki oli pitkärunkoista koivikkoa, ja alavammilla paikoilla sanoi Helge olevan hyvää uudismaata. Siinä perhe kuherteli puoleen päivään, lämpimissä auringon säteissä, ja pian tytöillä oli kaikki selvänä: mihin kohti asumus rakennettiin, missä oli saunanpaikka, missä navetan sija, missä aitan, missä perunakuopan, missä minkin ulkohuoneen. Jokaisella oli jo oma lempipaikkansa ja lempiajatuksensa. — "Ja tässä … ja tähän … ja tuonne" … huutelivat he kilvan, hyppien ehdotuksineen ja iloineen paikasta toiseen. Ja Helge se — osittain kyllä voimiensakin näytteeksi — jo koetteli kankensa kärjellä liikkuivatko maakivet, jotka hän sanoi aikovansa vierittää kivijalaksi — syksympänä.

Eipä sen päivän iltana vanhan Andersin tuvassa puheenainetta puuttunut, ei edes ehtoollistakaan syötäessä.

Ennen maatapanoa Helge sentään lausui totisena ja tärkeänä:

— Mutta sanokaapa minkä vuoksi luulette isännän puhuneen minulle tästä asiasta porstuan pimeässä eikä tuvassa muiden kuullen?

Sepä oli vasta kysymysten kysymys tytöille. Hekin tulivat totisiksi ja alkoivat arvoitella.

Mutta äiti sanoi kohta:

— Arvatenkaan se kunnon mies ei halunnut hyvistä töistään huutaa koko maailmalle. Sillä niin on kunniallisten ihmisten joukossa, että vasen käsi älköön tietäkö mitä oikea tekee.

— Ehei, pikku äiti nupukka, — sanoi Helge varmasti naurahtaen, — ei se niinpäin ole, vaan nuo suomalaiset ovat viekasta väkeä, jotka aina antavat voidakseen ottaa enemmän.

Greeta sanoi tähän:

— Mistä Helge sellaisiin päätelmiin on jo ehtinyt tulla? Sinun isäsi karttoi suomalaisia, se on totta, niinkuin jo isoisäsikin heitä vihasi, mutta minä en soisi sinun sitä tekevän, sillä tuleehan meidän, pyhää sanaa seuraten, rakastaa vihollistammekin, saati sitä naapuria, joka on meille maan antanut.

Helge ei olisi tähän vastannut oikeastaan mitään, koska äiti oli katsonut hyväksi mennä sellaisiin korkeuksiin. Mutta kaikkien tyttöjen silmät olivat kiinteästi keskittyneet häneen aivankuin olisi heissä kauan kytenyt kysymys nyt leimahtanut polttavaan liekkiin. Eikä Helge senvuoksi voinut enää vaietakaan. Hän sanoi:

— Onhan se kyllä kaunista, mitä äiti puhuu, ja joka sille sanalle rakentaa, se rakentaa kalliolle. Mutta jos me tekisimme hänen maastaan veropäiviä ja aitaisimme sen korkeilla kiviaidoilla, niinkuin isä tämän maan, ja jos vuosien kuluessa saisimme vaikka viinitarhat talomme ympärillä kukoistamaan, ja isäntä tulisi eräänä päivänä ja sanoisi meille: "tämä on ylen kaunista ja aika on tullut minun myydä näin nätti paratiisi", emmekö silloin olisi sentäänkin hiekalle rakentaneet?

Helgen ihmeteltävän viisas puheenkäänne sai Greetan niin hämilleen, että hän punastui, ja pystymättä sanallakaan vastaamaan jäi vain nolona pyyhkielemään kädellään turhanpäiten muruja pöydältä.

Tyttöjen parvessa syntyi suuri levottomuus jo rakkaaksi tulleen ajatuksen horjuessa, ja yksi heistä uskalsi tokaista vastaväitteenä:

— Ottaa kun saa.

Helge sanoi:

— Ottaa, ottaa, ottaa niinkin, mutta ei ilmaiseksi. Vaan me ostamme sen maan.

Ja tytöt huusivat riemuissaan:

— Me ostamme sen maan!

Nyt oli Greeta taas jo ylpeä Helgestään, mutta sen salaamiseksi hän vain syvään huokaisten sanoi hiljaisesti:

— Jos ostamaan, niin milläpä rahoilla rakennukset siirretään ja millä voimilla ne uudestaan pystytetään?

Helge oikaisi molemmat kätensä, pani nyrkkiin että nivelet natisi, ravisti käsiään ja puristi sisästään äänen:

— Näillä voimilla.

Silloin äiti heltyi vapisevin huulin sanomaan:

— Minä näen, että sinä Helge poikani pidät omaisistasi yhtä hellää huolta kuin isä vainajasikin. Mutta ellei vihan kaunaa saa sydämestään, niin Jumala tietää onko sekään kylläksi. Totuuden tie ei lopu milloinkaan — ei milloinkaan.

Ja näin sanoen hän otti istuvaa Helgeä kaulasta, painoi poskensa hänen päälakeaan vasten ja sitten toisella kädellä karistaen kyyneleitä silmistään meni liedelle astioita pesemään.

Tyttöjen mielessä oli Helge tämän jälkeen perheen ainoa pää ja ylihuoltaja. Jota Helge kyllä omassakin mielessään oli. Hänellä oli nyt myös tuon lukitun kaappilaatikon avain taskussaan. Välistä hän avasi laatikon, otti papereita ja seteleitä esille, teki joitakin laskelmia ja lukitsi sitten kaiken takaisin. Eikä muut perheenjäsenet enää tietäneet, mitä siellä oli mitä ei.

Maa ostettiin.

Isäntä ihmetteli. Sillä niinkuin muut paikkakuntalaiset niin tämäkin oli ollut sellaisessa käsityksessä, ettei Andersilla ollut kuolemansa jälkeen mitään talletettuna. Olihan perunkirjoituskin saanut tämän vuoksi jäädä kesken, mitään kirjoitettavaa kun ei oikeastaan ollut, vieläpä jäi selvittämättä kysymys, omistako vai talon tukeista huoneetkaan oli alkujaan rakennettu. — Mutta asian oikea laita oli semmoinen, että ukko oli kyllä jättänyt koko joukon rahoja kaapin lukitun laatikon pohjaan ja että niitä vain ei oltu kovin hätäilty kirjoitukseen ilmoittaa, koska kaikilla Nyholmeilla nyt kerta oli sellainen voittamaton vastenmielisyys tuoda koko kylän kuuluviin niin peräti yksityisluontoisia perheasioita, kuin rahat olivat. Mitä ihmeitä kellään syrjäisellä saattoi olla tekemistä siihen, paljonko vai vähänkö heillä oli perhelaatikon pohjassa, ja miten paljon tai kuinka vähän!

Ja kun ei perua kirjoitettu, niin ei mitään perinnönjakoakaan tehty.

Maa ostettiin Helgen nimiin, koska kauppakirja oli siten mukavampi tehdä.

Isäntä oli talon tuvassa, kun Helge astui sisään kahden vieraanmiehen seuraamana.

— Enhän minä tuota tiennyt teillä rahoja olevankaan, sanoi isäntä. —
Onko paljonkin?

— On vähän, sanoi Helge.

Isäntä katsoi vuoroin Helgeen ja vuoroin Helgen viisaasti ja sitovasti kirjoittamaan kauppakirjaan, jossa myyntisummalle oli jätetty tilaa isännän täytettäväksi.

— No olkoon sitten niin kuin tahdotte, sanoi hän, ja myi heille maan ikiomaksi niin pienestä kauppasummasta, että heille jäi rahoistaan enemmän kuin toiset puolet vielä rakennusten siirtokustannuksiin. Vieläpä lupasi maanmittarin palkan suorittaa omillaan.

— Möikö se? — kysyi Greeta vuoteesta, kun Helge myöhään illalla tuli punaposkisena isännän tarjoomilta kaupparyypyiltä.

— Möi.

— Enkö sanonut, että hän on hyvä mies, oikein omantunnon mies!

— Sanoitte, äiti. Mutta kyllä hän sen möi sittenkin vain siksi, että hänen omatuntonsa oli paha.

Äidin täytyi naurahtaa. Mutta hän ei kysynyt eikä sanonut enää mitään. Hän ei pystynyt milloinkaan vastaamaan Helgen teräviin sukkeluuksiin, mutta ei myöskään olemaan ylpeilemättä tämän aikaisesta älykkyydestä. Kevyesti kuin partaveitsellä Helge aina sivahutti poikki kaikki langat, jotka hänen eteensä jännitettiin. Se oli kyllä mukavan hauskaakin, mutta jokin siinä sittenkin kaivelutti vanhan äidin mieltä, jokin, jota oli ollut jo Andersissa. Jokin, jokin! Kunpa olisi päässyt itsellensä selvittämään ja sitten Helgelle ilmaisemaan mitä se "jokin" oikeastaan oli!

Tytöt turisivat pitkän aikaa, voimatta nukkua. Kaksi istui polvet leuan alla, paita polvien yli kolmannen vuoteessa ja muut keskenänsä toisessa vuoteessa. Heille oli nyt tullut ihan selväksi, että kun tätä mökkiä aletaan purkaa ja ennenkuin se on siirretty ja uudestaan rakennettu, heidän ei käynyt jääminen yhdessä asumaan jossakin vuokrahuoneessa, vaan heidän oli hakeutuminen palveluspaikkoihin ja säästövaroilla auttaminen uuden yhteisen kodin pystyttämistä. Siitä he nyt uudelleen keskustelivat, minne minkin oli toivo päästä ja miten toinen toiselle paikan toimittaa. Nuorin vain jääköön äitiä auttamaan. Mutta nuorinpa olisikin tahtonut olla samanlainen sankari, joka yhteisen asian vuoksi hankkiutuu niin kamalaan kiipeliin kuin kodistalähtemiseen, umpi vieraiden ja ehkä vielä vieraskielistenkin ihmisten sekaan, kiukkuisten emäntien pideltäväksi. Tietää vaikka veisivät Saksaan ja vaikka lopulta joutuisi Amerikkaankin, niinkuin oli käynyt jo parinkin heidän tuttavistaan. Mitä julmempia tytöt juttelivat sitä enemmän se miellytti nuorinta, ja hänkin olisi tahtonut itselleen syytä, joka sai posket hehkumaan niinkuin vanhemmilla tytöillä. Nämä eivät vain ruvenneet tunnustamaan häntä vertaisekseen, vaan sanoivat hänelle lohdutukseksi: "Tuleehan kerran aika, että me kaikki palaamme takaisin emmekä koskaan enää kodista lähde. Jää sinä vain äidin luo meitä odottamaan. Ja tarvitseehan Helgekin apua."

Äiti se vain huokaili vuoteessaan välistä murheen välistä tyytyväisyyden huokauksia, mutta ei ottanut osaa tyttöjen keskusteluun. Hän odotteli kärsivällisesti nuorinta tyttöään, jonka nukkumasija oli hänen vuoteessaan.

Helge puolestaan sekä kuunteli että ei kuunnellut tyttöjen lörpötyksiä. Hän istui pöydän ääressä hymy huulilla, käänteli paperinlehtiä ja laski seteleitä.

Kun tytöt vihdoin omista laskelmistaan päästyään alkoivat häneltä udella hänen käyntiään isännän puheilla ja kysyivät, paljonko se mies oikeastaan oli maasta ottanut, alkoi Helge, yhä sama hymy huulilla, verkalleen koota papereitaan. Aivan — aivan sama hymy kuin isä vainajalla!

Tämä hänen hymynsä tuntui sanovan:

"Puhukaa te siellä mitä puhutte, mutta tässä istuu mies, joka järjestää asianne niin, ettei teistä yhdenkään tarvitse kotoa lähteä."

Sitten Helge nousi ja viekkaasti tyttöihin katsahtaen ja kulmiensa alta heille silmää iskien heilautti setelitukkoa kädessään ja vastasi:

— Kyllä se isäntä otti juuri niin paljon kuin luuli meillä olevan, ihan tarkkaan niin paljon.

Sanoi, ja lukitsi setelit ja paperit kaappiin.

Pian sen jälkeen olivat kaikki makuulla, ja pimeässä vain sirkka valvoi, mitään mullistuksia aavistamatta, kohta hajoitettavan muurin lämpimissä rakosissa.

MAAILMA LÄHESTYY KOIVIKKOA.

Näistä ajoista vasta kolmantena keväänä Helge sai uuden kodin rakennukset ja laitokset lopulliseen kuntoon, vaikka Greeta ja nuorin sisar muuttivat sinne jo ensimmäisen talven jälkeen.

Tämä koko seutu oli jo Anders vainajan elinaikana paljon muuttunut alkuperäisestä luonteestaan, oltuaan hänen ja Greetan näille maille siirtyessä peräti harvaan asuttua ja vähän viljeltyä metsäseutua.

Mutta jo suuret tukkiajot saivat aikaan melkoista väestön lisääntymistä ja jättivät jälkeensä eri lahtiin kaksikin sahalaitosta, joiden savupiiput näkyivät myöskin erakkoperheen mäelle.

Tosin se pihlaja, jonka Anders oli jättänyt kasvamaan alas piharinteelle, paisui vauhtiin päästyänsä pian niin suureksi puuksi, että latva ylettyi mökistä katsoen yli taivaanrannan ja peittämään piiput alituiseen hänen edessään töröttämästä. Mutta omenapuut, vaikka nekin paksunivat ja vanhenivat, eivät milloinkaan nousseet taivaanrantaa sanottavasti ylemmäksi, koska nuoret, pystyyn kasvavat oksavesat varttuessaan painoivat runko-oksat maata vasten, itse vuorostaan kaareutuakseen alas uusien, niistä pystyyn kasvavien vesojen painosta. Ja niinpä ylimpänä rehottavien pystyvesojen välitse ja ylitsekin näkyi jo uusia tehtaanpiippuja, joiden ylenpalttista pituutta eivät enää mitkään alarinteen puut jaksaneet saavuttaa. Lahden perällä oli sahoja lukuunottamatta nyt jo kolme muuta tehdasta ja neljättä perustettiin. Talviöinä sieltä paistoi Andersin niemelle asti sellainen sähkövaloheijastus, että ruutujen kuvat häämöttivät tuvan peräseinään, eikä aamuyöstä tikkua tarvinnut raapaista ajan arvaamiseksi, sillä tehtaanpillien mörähdykset kuuluivat selvään ja ilmaisivat seinäkellottakin nousuajan.

Näin se maailma oli väkisin tunkeutunut Andersin tupaan kaukaisten torvien törähdyksinä ja sähkön häämöityksenä. Mutta Helgen uutta kotia, joka oli tuuhean koivikon sisällä ja tehtaista pitemmällä, ei maailma lähennyt valon ja äänen välityksellä, vaan lähestyi sentäänkin lähestymistään, tullen oikeata tietä myöten, joka tehtaista käsin luikerteli, ensin järvenrantaa seuraten ja sitten kääntyen kuusikkoon, josta ajettava peltotie jatkui sarkojen halki koivikolle. Näitä teitä maailma tuli Helgeä yhä lähemmäksi. Sillä tehtaiden insinööreille ja pomoille rakenneltiin asumuksia juuri pitkin rantatietä. Ja sitäpaitsi oli näiden seutujen luonnonkauneus tullut yhä laajemmin tunnetuksi, joten pääkaupungista asti oli tulvinut paljon kesävieraita. Nämä kaikki hakivat asuntoja saman kauniimman lahdenpoukaman lähettyvillä ja kilvan ostelivat tai vuokrasivat siitä huvilapalstoja. Viimeinen huvila oli jo kuusikossa asti, toiset kiipesivät mäkiin ja kalliontinteille, niemiin, jopa saariinkin. Mutta kokonainen rivi uusia huviloita, toinen toistaan somempia kasvoi pian sille harjanteelle, jonka alitse tie kulki tehtaille ja joka vietti järvelle päin. Kauniisti luikerteleva tie oli tummain tervaleppäin varjostama.

Tyyninä poutapäivinä tämä tienkohta oli kirjavanaan kaupunkilaisrouvia, helakkapuseroisia neitoja, punaisia päivänvarjoja, vannetta kieputtavia nulikoita, lastenvaunuja. Järvellä souteli naureskelevaa nuorisoa, ja sunnuntaisin työväen torvisoittokunta teki huviretkiä tehtaiden pienillä höyrypursilla, jotka valtavissa proomuissa hinasivat iloista yleisöä.

Mutta öisin, kasteen langettua, kirmastelivat kauniit kaupunginpiiat välähtelevin silmin ja heittelehtivin helmoin huvilatien leppäkujassa, Ja siltä mäeltä, jossa oli ennen ollut Andersin ja Greetan asunto ja jossa nyt oli proviisorin huvila, pidettiin joskus nimipäiväin sattuessa ilotulitustakin, jolloin raketit lensivät suhahtaen korkealle ilmaan, paukahtivat, ja moniväriset tähdet laskeutuivat siunaavana sateena pimeää maata kohden.

Helgeen ei tämä maailman meno paljoakaan vaikuttanut. Hänen ajatuksensa ja työnsä oli sitäpaitsi ollut kaikkineen uuden kodin rakentamisessa, jossa hän nyt jo kolmatta vuotta asui äitinsä ja nuorimman sisarensa kanssa. Isäntä oli antanut luvan siirtää kaikki mahdolliset hyötypensaat, jopa hedelmäpuutkin koivikkomäelle, puutarha oli osapuilleen valmis, paikat rakennuksen jäljiltä tarkasti siistittyinä ja mehiläiskeot etelärinteellä hauskassa rivissä. Myöskin pieni mukulakivistä sommiteltu navetta pahnalatoineen (he saivat pitää lehmää kesälaitumella isännän haassa), vähäinen maasauna, kaivo, halkovaja ja sen päässä soma luhtiaitta olivat kunnossa. Vielä hän vain toisinaan viraapeleikseen naputteli lautoja kiinni runkotelineihin; siitä tuli äidille pieni mankelihuone, äiti kun oli sellaista jo vanhassa kodissa kaivannut.

Paikka oli niin sievä, että joskus kävi herrasväkeäkin sitä katsomassa. Jopa muuan vanhanpuoleinen rouva, joka nosteli silmilleen merkillisiä mustan puikon päässä olevia kultasankaisia laseja, kysyi eikö mökki olisi myytävänä. Rouva sanoi seuralaisilleen jotakin sellaista kuin: tuohan on aivan ideaalinen sopukka! — Helge vain nauroi ja korkeintaan naksautteli vastaukseksi lyhyitä, kaksimielisiä sukkeluuksiaan.

Anders vainajan kaikki säästövarat olivat tosin loppumaisillaan. Ja sen vuoksi Helge kävi koko ahkeraan ansiotöillä, ei kyllä tehtailla, vaan tehtaan uudisrakennuksilla, jonne häntä haettiin aina kun oli kysymyksessä vaikeampia salvu- ja puusepän tehtäviä.

Mutta hänen vähäinen yhteytensä tehtaalaisten kanssa ei ylettynyt niihin sosialismin aatteisiin, jotka tähän aikaan työväestöä valtavasti liikuttivat. Hän tosin tarkalleen luki useita heidän kirjojansa, jopa oppi siinä paljon suomalaista kirjakieltä, mutta oli jo edeltäpäin niin valmistuneena arvosteleviin vastaväitteisiin ja niin murhaavan halukkaana iskeytymään mahdollisesti esiintyviin epäjohdonmukaisuuksiin, että koko kirja muodostui hänelle enemmän vain hänen terävän älykkyytensä harjoituskentäksi kuin miksikään herätykseksi, joksi se oli aiottu. — Greeta se enemmänkin uteliaana heristi korviansa, kun Helge hänelle kertoi, että "ne aikovat toimittaa veljeyden ja tasa-arvoisuuden kaikkien ihmisten välille." Äiti innostui, jopa alkoi poskipäät punehtuneina käännellä ja hypistellä kirjan lehtiä, mutta hän ei voinut tehdä muuta kuin jäädä vain suuresti valittamaan, ettei ymmärtänyt suomalaista lukua.

Jokseenkin kylmänä, lyhyt piippu hampaissa ja piloihin valmis hymy huulilla oli Helge vappunakin tiensyrjästä katsellut, kuinka työväen sankat joukot hulmuavin punalipuin marssivat hänen ohitsensa, eikä mennyt riveihin. — "Kahdeksan tunnin orjat!" — oli hän vain itseksensä murahtanut viimeisten hoippuroitua hänen ohitsensa, kopistanut piippunsa saappaan kantaan ja mennyt kotia.

Vaikka tehtaiden hänelle tarjoomat salvu- ja nikkarintyöt olivat ansion puolesta kylläkin tulokkaita ja vaikka niihin sai mennä tai olla menemättä vapaasti milloin tahtoi, ei Helge niistä paljoakaan välittänyt. Kotityöt häntä vetivät. Tehtaiden teettämissä töissä oli aina jokin oikullinen, umpivieraan ihmisen tahto noudatettava, vaikka oma käytöllisyyden vaisto ja kauneudenkin aisti olisi kuinkakin käskenyt toisin tekemään. Helgen valtasi silloin hänen ivamielensä, hän menetti työhalunsa ja ase jätti huonoa jälkeä. Sellainen tilanne oli hänelle aivan sietämätöntä. Liiaksi hän rakasti kirveitään, höyliään ja puukkoansa, että olisi niillä suotta kolhiskellut. — Mutta toista oli kotitöissä. Olihan täälläkin toisen tahtoa noudattaminen, mutta tahtojana oli rakastettu oma ihminen, joka ei työn tekotapaan milloinkaan sekaantunut eikä itseään hänen työnsä herraksi tehnyt, vaan jonka mielihalun arvaaminen ja ylittäminen ja hiljaisen kiitollisuuden tuntu oli Helgelle työhalun parasta mehua. Kuinka hän olikaan nauttinut rakentaessaan viimeksi luhtiaittaa, jossa sisaret kerran kotiin palattuaan saisivat pitää vaatteitaan alakerrassa ja asuskella kesäisin yläkerrassa, pääskyinä kurkistella luhdin pyöreästä aukosta, kevätsateen rapistessa kattoa vasten! Varmaan hän vielä sivelee tuon höskän punaiseksi.

Mutta kun nyt kotirakennukset olivat valmiina ja hän rahojen loppumisenkaan vuoksi ei enää voinut pitemmälti jatkaa palkatonta työtä, eikä maata saanut isännältä viljeltäväksi asti, piti sentäänkin ajatella ansaitsemista vieraita palvelemalla. Eikähän se vieraidenkaan teettämä työ tuntunut hänestä vastenmieliseltä, tilauksesta tai valmiina kaupittavaksi tehdessä, teettäjän komentamatta käsiä. Olipa tekeillä pytty tai vaikka vain pärekorikin, aina se työn enenevä kuntoisuus samalla tavalla viehätti. Höylätä laudat, liittää laidat, vannehtia saavi niin, että tarvitsematta turvottaa ei pisarankaan pisara täytettäissä siprahtanut näkyviin, semmoisiin ei Helge höyliä ja puukkoja halutonna teroitellut. Ja viehättihän se vähän sekin, että sitten joku Leena saavin saatuansa sanoo naapureille: semmoisia saaveja kuin se Nyholmin Helge tekee ei tee yksikään muu koko pitäjässä.

Hänellä olikin jo ensi talven töiksi liiterin orsilla kuivamassa pitkät rivit valmiiksi halottuja ja kirvestettyjä astialautoja.

Mutta tämän kohtalokkaan kesän aikana — sillä tämä kesä oli todellakin kohtalokkain Helgen koko elämässä — oli hänessä herännyt ajatus rakentaa kokeeksi vene. Lukuisien suvivieraiden tähden oli veneiden kysyntä suuri, niitä tuotettiin merenrannoilta ja Savostakin asti ja niistä maksettiin huikeita hintoja, kun ketään ammattitekijää ei seudulla ollut. Yksi oli sentään yritellyt, nimittäin Kalle, muuan Helgen lapsuudentuttavia. Helge oli syrjästäpäin katsellut, miten sellainen työ pannaan alulle. Tuolla miehellä oli kuitenkin aina ollut peukalo vähän niinkuin keskellä kämmentä, ja sitäpä taitamattomuutta katsellessaan Helgessä olikin herännyt ajatus koettaa itse. Ei niinkuin Kalle, vaan vähän toisin ja paremmin.

Taitonsa tunto, työn uutuus, hienojen mäntylautain taivuttaminen, toisiinsa liittäminen, kaari- ja pohjapuihin naulaaminen — se kaikki tuntui viehättävältä kuvitella, oikein sen mieluisa miettiminen pyrki yölläkin häntä valvottamaan.

Kovin tärkeätä oli Helgen mielestä, että tuuma pantiin alulle syrjäisten huomiota liiaksi herättämättä. Isäntää ei voinut välttää, kun tältä piti saada sopiva veneen pohjapuu. Mutta isäntäpä olikin jo niin tottunut Helgen umpimielisyyteen, ettei antaessaan edes tiedustellut mihin sellaista puuta tarvittiin. Kokkapuun Helge löysi itse ja kaaripuut haki metsänhakkuupaikoilta miesten aterialla ollessa tai aamulla ennen töihin tuloa.

Tämä kaikki oli helppo tehdä kenenkään huomiota herättämättä. Mutta nyt oli vielä laudat ajettava sahalta kotiin, ja silloin olisi tien varrella joka mökin ikkunasta kurkistettu ja sanottu: "Vai ajaa Helge venetarpeita, se poika se tietää, mikä työ kannattaa!"

Helge siis päätti tuoda laudat yön aikaan.

HELGE AJAA VENELAUDAT KOTIA.

Sahapomon kanssa jo päivällä valittuaan mieleisensä laudat ja isännän kanssa sovittuaan vankkureista Helge läksi iltamyöhällä, juuri kuun noustessa, avojaloin niitylle, missä talon hevoset kastesumun peitossa näkymättöminä kuuluivat hiljaa pärskähtelevän hamuillessaan apilansänkeä. Märkä ruoho hiveli Helgen jalkoja, ja häneen tuli sellainen näköjään aiheeton ilon ja autuuden puuskahdus, jommoisia taivas joskus suopi ihmiselle alkajaisiksi suurten, aavistamattomien tapausten edellä tai ehkä joistakin ihmiskohtalon asioista peruuttamattomasti päätettyänsä. Helge sitoi riimun ihmettelevän hevosen kaulaan, taputti hyvillään elukan sileää kuonoa ja tuli ajatelleeksi, että onkohan elukassakin sielua, joka osaisi iloita asioista ja elämästä niin kuin hän nyt. Kotikissan suhteen hän oli joskus sitä seikkaa kysynyt, äidin voimatta antaa varmaa vastausta. Ja hän tuli vielä iloisemmaksi. Olisi tahtonut hypätä ilmaan ja hihkaista riemusta. Mutta hiljaa nyt, hiljaa!

Helge ajoi käyden, vankkurien kolisematta, sahalle päin. Mökkien ikkunoissa oli täysi pimeys. Melkein pilkko pimeänä tiekin niinkauankuin kuusikkoa kesti. Mutta huvilaharjanteen kohdalla kuu paistoi alas valoisat läiskät tervaleppäin lomitse, tarkasti piirrellen tielle runkojen ja lehväin varjot. Ja hän huomasi kohta, että siellä oli liikettä. Ihmisiäkö siinä näkyi valopaikoissa edestakaisin vilahtelevan? Helge kovisti ohjia ja alkoi ajaa juosten. Lähemmäksi päästyään hän kuitenkin huomasi sen tarpeettomaksi ja antoi jälleen käydä. Nuo olivat vain hahattelevia kaupunkilaisia palvelustyttöjä, joilta tehtaan pojat olivat rivissä kulkien kurilla salvanneet tien. Muutapa niillä näkyi olevan mielessä kuin ruveta kyselemään minne ajomies oli matkalla. Kaksi tytöistä vilkaisi häneen, toinen kuiskasi toisen korvaan ja osoitti häntä sormellaan. On se tämäkin kuhinaa, ajatteli Helge, — että kehtaavatkin! — Ja tuonnempana tuntui lehdikon varjopaikoissa häämöttävän ikäänkuin kaulatuksin istujia. Helge ei ilennyt oikein katsella. Mutta hevonen oli saavuttamassa edellä liikkuvan pariskunnan, jota Helgen oli hyvä aika takaa nähdä. He kulkivat ilmeisesti toisiinsa nojautuneina, päät yhdessä. — Vai voipi sitä noinkin, — ajatteli taas Helge. En minä puolestani ole vielä ikinäni ollut noin lähellä toista ihmistä, en edes omia sisariani. Eikä siinä puheessa, että hän oli muka naiskammooja, ollut vähintäkään perää. Hän oli kasvanut pienestä pitäen sisarlauman parissa, yhdessä he olivat kesäisin uineet, yhdessä talvisin kylpeneet, hän tiesi jokaisen syntymämerkin heidän ruumiissaan ja vain leikillään he joskus tahtoivat ajaa häntä pois yhteisestä saunasta, lyöden häntä kuumilla vastoilla selkään. Mutta mennä noin likitysten vieraan kanssa! Ihmetytti, että saman maan päällä saattoi olla tunteittensa puolesta ihmiset niin erikarvaisia kuin hän ja nuo kaksi tuolla. Helge katseli heitä katselemistaan ja voidakseen olla katselematta kääntyi selin, veti henkeensä yön ihanaa kastetuoksua ja muisti ilokseen kotiliiteriin valmiiksi tuetun pohjapuun ja siihen jo kiinnitetyn kokkakaaren.

Pariskunta oli pysähtynyt tien oheen varjopaikkaan. Liikahtamatta seisten pimennossa ja toisistaan erkanematta he antoivat hevosen kulkea ohitsensa. Silloin Helge, vankkurien jouduttua kohdalle ja vaikka poika veti äkkiä päänsä tytön taakse, näki vilaukselta, ettei se ollut kukaan muu kuin Janne, — ainoa hänen tutuistaan, joka saattoi olla hänen vertaisensa työtaidossa ja jota hän oli senjohdosta pitänyt suuressa arvossa. Hämmästys, kauhu, pettymys tunki vihlovana pistoksena sydänjuuriin asti. Hävetti Jannen puolesta niin, että olisi vaikka maan alle kaivautunut. Ja miten hän kohtaakaan Jannea tämän jälkeen! Miten katsoa, mitä sanoa? Parasta kun olisi aivan kohtaamatta.

Hyvä oli kaikissa tapauksissa se, että Janne tuommoisissa toimissa ollen, ei ollut kehdannut tulla kyselemään mitä Helgellä oli yöllä sahalle asiaa. Sillä Janne oli juuri se mies, jolta hän olisi tätä veneentekokoettaan visuimmin salannut. Entä lautakuorman kanssa takaisin palatessa! Kyllä vain Janne silloin tulee kyselemään. Malttaa se pahus silloin vaikka hellustansakin luopua. Aih, aih, tätä paikkaa, — ajatteli Helge niskaansa raapien ja löi vihapäissään ohjanperillä hevosen juoksuun.

"Pohjapuu, valmiit kaaripuut, laudat, laudat, laudat", hän koetti ajatuksissaan jankuttaa, mutta ajatukset eivät niihin tarttuneet. Sydän kuohutti aina vain esille kahden toisiinsa likistyneen olennon kuvan, jota hän oli niin uteliaana katsellut. Mutta että se sittenkin oli — että se saattoikin olla Janne! Janne!

Ja niinkuin käsissä särkynyt kallis astia, jonka paloja ei enää saa kokoon, niin oli Helgen mielikin rikkoutunut liitoksistaan.

Sahan kuivaushuoneesta lautapihan laitaan jo ennakolta kantamansa venelaudat ladottuaan vankkureille ja huolellisesti köytettyään Helge ajoi samaa tietä takaisin. Huvilaharjanteen kohdalla ei ollutkaan enää yhtä paljon liikettä kuin tullessa, vaikka kuunpaiste oli entistäkin kirkkaampi. Joku siellä juoksi, ylämäkeen karkaavaa hameniekkaa tavoitellen. Jostakin kauempaa kuului tyttöjen naurua. Vastaan tuli tiellä vain kaksi poikaa puolijuoksussa kiirehtien, kuin ketäkin etsien. Eivät he edes katsahtaneet ajomieheen. Pensaat olivat tyhjinä.

Helge odotti sydän kurkussa sitä paikkaa, missä Janne oli tyttönsä kanssa seissut. Heitä ei ollut enää siinä. Kuu vain yksin paistoi. Pelastettu!

Silloin Helgen mieli vihdoin laukesi jännityksestään. Ja entinen olo palasi häneen. Istuen poikittain lautain päällä hän raukesi kyyryisempään asentoon ja hyvillään silitteli niiden karkeata sahanjälkeä, jo taas ajatellen miten hän ne huomenna höylää, miten terävä rauta sihahtaa rosoisessa pinnassa ja sen alta valkenee hivelevän sileä jälki.

"Entäpä jos se Janne aikookin mennä naimisiin", lämähti hänen päähänsä!

Eihän silloin heidän kuhertelussaan ollutkaan mitään pahaa.

Kaikkihan ne aina sen naimisensa kanssa! Naimisiin ja naimisiin ja aina vain naimisiin. Ja mitä sitten? Sitten päälliseksi riisuutuvat… Että ilkeääkin sentään tulla niin lähelle toista, ja aivan umpi vierasta. Koko se naimisasiakin tuntui hänestä peräti ilkeältä ja mahdottomalta asialta, ainakin mitä häneen itseensä tuli. Ja Jannenkin, melkein ainoan toverinsa seuraan hän oli vähän kyllästynyt juuri sen vuoksi, että tämä alituiseen, milloin pilalla milloin tosissaan, kyseli eikö hän, Helge, jo piankin aijo "tuoda emäntää taloonsa." Inhottavaa!

Kaikkein ihmeellisintä sentään, että omat sisaretkin olivat joskus kiusoitelleet häntä samalla asialla ja yskähdellen ja silmää vilkuttaen sanoneet hyvin muka tietävänsä kehen tyttöön Helge oli milloinkin katseensa iskenyt. Mikä oli tietenkin käsitettävä pilaehdotukseksi, koskapa heidän mainitsemansa tytöt olivat kaikki varakkaiden talollisten tyttäriä. Pila tai tosi, Helge ei sellaisista puheista pitänyt. Sisaret tiesivät yhtä hyvin kuin hän itse, että moinen tuuma, jos kävi todeksi, särki palasiksi kaiken mitä he olivat vastaisesta yhdyselämästään unelmoineet. Ja jos kuka oli uskollinen tälle unelmalle, niin varmasti Helge.

Näitä ajateltuaan hän vielä kodikkaammin kyyristyen painautui istumaan laudoillensa ja myhäellen, hyväellen taas silitteli niitä. Yön velhomainen salaperäisyys oli kadonnut. Kuutamo oli jälleen vanhaa kotia.

Mutta erehtynyt hän oli siinä, että luuli olevansa yöperhoista vihdoin vapaana.

Lähes viimeistä edellisen huvilan kohdalla, missä tie jo alkaa kaartaa kuusikkoa kohden, vielä kajahti huvilametsiköstä alamäkeen juoksevien tyttöjen nauru.

"Ne on varmaankin niitä, jotka pakenevat äskeistä kahta poikaa", ajatteli Helge, naurahtaen sitä, että pojat olivat kaapertaneet väärään suuntaan.

Mutta ennenkuin hän sai ohjanperät selviksi läimäyttääkseen hevosta juoksuun, olivat tytöt jo tiellä ja päätä pahkaa viskautuivat istumaan poikkiteloin laudoille hänen viereensä.

Hevonen pysähtyi.

Tytöt sanoivat aikovansa tulla katsomaan missä Helge asuu, ja vallattomina hossuttivat hevosen jälleen käymään.

Nämä tytöt olivat paikkakunnalla vieraita huvilapiikoja ja Helge tunsi ne samoiksi, jotka olivat keskenään kuiskutelleet ja osoitelleet häntä sormellaan.

Heilutellen jalkojaan tytöt jatkoivat hilpeätä kikatteluansa ja pilakyselyjään, ja kun Helge kyllä hänkin tarpeen vaatiessa osasi leikkiä laskea, nauroivat tytöt kohti kurkkuaan hänen teräviä ja sukkelia vastauksiaan.

Nyholmiksi puhuttelivat häntä, — mistä lienevät jo nimenkin tietäneet.

Tytöistä kuulosti toinen olevan Fluura, toinen Maija, se, joka oli istuutunut Helgen viereen.

Fluura, joka istui taampana Maijan vieressä ja toisena Helgestä käsin, oli hieno vartaloltaan, kapeakasvoinen, tummatukkainen ja Helgen mielestä eritoten kaunis ruskeiden silmiensä vuoksi, joiden valkuaiset kiehtovasti välähtelivät kuutamossa. Hän oli ruotsalainen ja tuntui puhuvan murtavaa suomeansa vain Maijan vuoksi, joka puolestaan oli leveäkasvoinen suomalainen veitikka, pystynokka uuspeili, suuret räpyttelevät silmät vähän harrallaan. Mutta kohta jo hypätessään istumaan Helgen viereen Maija miellytti häntä. Ja kun Fluura käänsi puheen ruotsiin, käänsi Helge Maijan tähden aina takaisin suomeen.

Maija oli se tytöistä, joka oli tiennyt hänen nimensä ja joka oli toiselle kuiskannut ja osoittanut häntä sormellansa.

Nyt tuntui Helgestä kuin olisi Maija ajanut jotakin Fluuran asiaa, ehkä vain omassa vallattomuudessaan, mutta ehkä myös Fluuran suostumuksella.

— "Kyllä me mennään sitä sinun asuntoasi katsomaan, eikö mennäkin?" —
Ja vilkutti silmää Fluuralle.

Oikein hän tuuppi Helgeä kylkeen, ikäänkuin herättääkseen häntä ja yllyttääkseen Fluuran puolesta johonkin yhteiseen tuumaan. Helge ei voinut väistää — vankkurien etupyörän tähden, joka oli liian lähellä. Mutta tyttö vain mairitteli, painautui tiiviisti kiinni häneen ja kuiski alhaalta Helgen olalta: "Mitä? — Mitä? — Mennäänkö?"

Kun pyörä tuntui jo sipaisevan säärtä, ei Helgen auttanut muu kuin painautua vastaan.

Merkillistä kyllä, tyttö ei siitä suuttunut, vaan päinvastoin painautui vielä tiiviimmin: "Mennäänkö? — Mennäänkö?"

Ei Helge ollut milloinkaan ollut niin lähellä edes omaa äitiä. Ihan niinkuin Janne tyttönsä kanssa!

Hevonen kulki jotensakin valtoinaan, hamuillen ruohoa tien syrjästä. Kun pyörä solahti kiven ylitse ja he huojahtivat, eivät he sittenkään erkaantuneet toisistaan, vaan huojahtivat yhdessä sinne ja yhdessä tänne. Helgen veret kuohahtivat ihmeelliseen sointuun. Maija vaikeni.

Fluura levitti molemmat kätensä, sai hevosen nostamaan päänsä, ja hoputti sen kulkemaan keskellä tietä.

Helgeä huimasi. Hän ei tiennyt enää oliko hän Janne vai Helge. Hän olisi tahtonut enemmän kiviä, ja kun tie ei niitä suonut, vaan oli tasainen kuin peili, painautui hän Maijaan omin valloin.

Silloin Maija vetäysi ihmeissään syrjemmäs ja he katsahtivat ensi kerran toisiansa silmästä silmään.

Herra Jumala, eikö Helge ollut vielä ikinänsä ennen katsonut toista ihmistä silmiin? Nyt hän näki ihan toisen sisään.

Sillä niinkuin lähteen pohjahetteisiin katsoessa ei näe vedenpintaa, vaan ainoastaan syvyyttä, niin ei Helgen ja Maijan välillä ollut mitään … ei mitään.

Maija painoi ensimmäiseksi silmäluomensa alas. Hän vetäysi vielä syrjemmäs ja rupesi sormellaan piirtelemään lautaa, joka näkyi heidän välillään.

Silloin Helgen tempasi hullaantunut halu kahmaista tyttö luoksensa ja koko voimalla, minkä elämä oli hänelle suonut, rutistaa vastaansa aivan — aivan yhdeksi itsensä kanssa.

Mutta Maija ehätti kysymään:

— Mitä näistä laudoista tehdään?

Helge ei sillä hetkellä ymmärtänyt mitään siitä, mitä ihmisen suu saattoi äännellä. Vasta huomattuaan, että häneltä odotettiin vastausta, hän hapuili mieleensä kysymyksen.

— Niin mitäkö tehdään — mistä laudoista? — hän vuorostaan kysyi.

— Näistä, näistä, — sanoi Maija ja tökki lautaan pystysormin.

Silloin Helge heräsi selkeäksi.

Vaikka veneenteko oli toistaiseksi vain yritystä hänen puoleltaan, josta oli aikaista edes kenenkään naisen tietää, suulasta väkeä kun ovat, olisi hän sentään Maijalle kyllä mielelläänkin ilmaissut lautain salaisuuden, jos olisi ollut aikaa vähän miettiä miten sen oikein sanoisi. Ja kun siinä päälliseksi oli kuulemassa vielä tuokin toinen, päätti hän kääntää leikiksi koko kysymyksen, ja vastasi suu viekkaassa hymyssä:

— No jos vaikka ruumisarkkuja.

Mutta sitä hänen ei olisi pitänyt sanoa, sillä tytöt ottivat todeksi ja säikähtivät kovin.

Fluura huusi:

— Hyi, hyi, ruumisarkku!

Ja Maija huusi:

— Ui, ui, arkuntekijä!

Ja samassa molemmat hyppäsivät laudoilta, ottivat toisiaan käsistä ja juoksivat nauraen tipotiehensä, aivan kuin peikkoa pakoon.

Helge jäi liikkumattomana tuijottamaan heidän jälkeensä, hevosen viedessä häntä yhä etäämmälle. Hänen hienot huulensa pysyivät kauan samassa hymyssä, mihin hänen oma sukkeluutensa oli ne jättänyt, mutta jäykiksi kuoleutuneina, sillä hän ei suinkaan nauranut. Päinvastoin poltti hänen mieltänsä kipeänkarvas moite tuon onnettoman sukkeluuden johdosta, joka oli karkoittanut Maijan, ja syytti häntä itseänsä suorastaan — tyhmyydestä.

Kuorma oli jo kuusikon pimennossa.

Helge pyyhkäisi otsaansa ja hieroi hymyn huuliltansa, nyt vasta oikein heräten tajuihinsa ja ymmärtäen että Maija oli todella karannut hänen luotansa, hylännyt hänet kokonaan. Sepä ei saanut tapahtua, ei millään muotoa.

Jättäen ohjat valloillensa hän hyppäsi kuormalta, juostakseen heidän jälkeensä. Mutta ohjat olivat sekauneet hänen jalkaansa ja nykäisivät hänet pysäyksiin. Samalla ne nykäisivät suitsia ja hevonen, juoksuun pääsemättä, alkoi temmeltää. Helge vimmastui. Hän alkoi pieksää hevosta ohjanperillä, tehden elukan syyksi koko onnettomuutensa. Sitten hän katseli ojanvierestä kuusta, johon olisi hevosen sitonut, mutta tie oli tällä kohtaa niin korkea, ettei hän voinut ajaa ojan ylitse. Ja se oli myöskin siksi kapea, ettei vankkureja käynyt pyörtäminen.

Silloin Helge päästi hevosen juoksuun, hyppäsi mahalleen kuormalle ja heilutteli otsaansa käsien päällä, varpaitten takoessa lautoja.

Pian toi hevonen hänet Koivikolle.

Heitettyään laudat sikin sokin liiterin eteen, vietyään vankkurit taloon ja hevosen takaisin niitylle, hän tuli kotitupaan, mieli rikki reveltynä.

Äiti oli jättänyt syötävää pöydälle ja sytyttänyt lampun. Nyt hän makasi jo vuoteessaan, silloin tällöin katsahdellen Helgeen, jonka oli odotellut tulevan iloisempana.

— No olivatko laudat hyviä? — kuului vuoteesta hiljaisesti.

— Olivat, — vastasi Helge eikä saanut muuta sanotuksi, vaikka olisi kuinkakin yritellyt. Hän muisti, että laudat olivat jääneet räystään alle ja olisivat sateen tullen kastuneet, mutta ei hän siitäkään nyt välittänyt.

Tämä vaitiolo kiusasi sentään Helgeä, ja vähän haukattuaan hän tuli äidin luo ja istui vuoteen laitalaudalle.

— Ei ole tänä iltana tullut raamattua luetuksi, — hän sanoi vähän jurosti.

Äiti taputti hänen sormiansa ja sanoi sovittavasti:

— Herra näkee aivoitukset.

Niinkuin lapsuudesta asti, äidin jotain sanoessa, vilkkaat kuvat aina heräsivät Helgen mieleen, niin hän nytkin kohta ajatteli, että kokonainen rivi enkeleitä oli ollut näkemässä hänen surkeita ohjiin kompastumisiaan ja varmaan vieläkin nauroivat mahaansa pidellen.

Äiti sanoi jonkun ajan perästä melkein kuin itsekseen:

— Ihmisen olisi hyvä panna tarkkaan merkille vähäisetkin mitä hänen eteensä sattuu, että arvaisi Herran tiet ja voisi olla surematta.

Helge melkein säikähti äidin selvänäköisyyttä. Mistä tuo nyt taas saattoi tietää hänelle jotakin tapahtuneen? Vieläpä olla oikeassa siinä, että Herra itse oli pannut hänen suuhunsa tuon pilapuheen ruumisarkusta, joka vei häneltä Maijan, ja sitten sotkenut ohjat hänen jalkoihinsa. Sillä olisihan todella ollut peräti tyhmää juosta tyttöjä tavoittamaan. Ilmeisesti olivat äiti ja Herra liittoutuneet häntä vastaan. Mutta Helgen asiat olivat nyt sellaiset, että jos äiti ja Herra olivat vastaan, niin oli hän äitiä ja Herraa vastaan. Puhukoon kylä mitä tahansa hänen arkkutehtaastaan, sanokoon häntä vaikka haudankaivajaksi, Maijan hän sittenkin vielä tavoittaa. Pankoot vaan tarkkaan merkille!

Hiljainen sade rapisteli ulkona, mutta Helge ajatteli muuta.

SATAA.

Seuraavana päivänä oli pouta ja ensimmäinen päivä Helgen elämässä, jona hän ei oikein tiennyt mihin olisi ryhtynyt. Ja kun hän oli työttömyyteen peräti tottumaton, hän päätti ruveta sittenkin höyläämään.

Ensin hän puolen päivää teroitteli höyliänsä ja hioi niitä melkein turhan tarkkaan. Mutta kun se kaikki oli vihdoin tehty, ei ollut muuta kuin alkaa noiden onnettomien lautain käsittely. Hän pani suolaa kastuneihin päihin, etteivät halkeilisi kuivaessaan.

Lastut tekivät hänelle kiusoja.

Ne sihahtelivat esille niin ihanissa kiehkuroissa, ettei Helge malttanut olla panematta höylää pois ja hypistelemättä niitä, oikein hänen piti joskus haistella niitä. Voimakas pihkan tuoksu vei marjamaille. Käy kuuman sihinä. Muurahaiset juoksevat. Tikka naputtelee…

Olisi vaikka kuinka kauan pitänyt lastua nenänsä alla. Tai silitellyt sen puuhun jättämää jälkeä, siloista kuin vaatteen alta paljastettu ihmisiho.

Se oli Maijan ihoa ja Maijan tuoksua.

Taas sydänveret kuohahtavat.

— Ui, ui, arkuntekijä!

Ja taas kuohahdus muuttuu tuskanparahdukseksi, kun tunti seuraa tuntia, kun aurinko jo nousee puolitaivaalle, ja Maija hetki hetkeltä yhä vahvistuu siinä uskossaan, että Helge tekee kauppoja silloin kun ihmisiä on haudattava.

Tosin Helge oli jo poikana rakastanut kaupata toisille pojille kaikenlaista pikkutavaraa, mitä sattui olemaan, kuten vanhaa linkkuveistä, ruosteesta puhdistettuja kellonperiä, jos joku sellaisia halusi, jopa suuresti nauttinut kun joku tyhmyyttään maksoi sellaisista liikoja. Mutta ruveta valmistamaan ruumisarkkua siltä varalta, että joku varmasti kuolee, sitä ajatusta hän ei ollut vielä ikinä päähänsä saanut. Ei silti, että tuo ajatus olisi ollut mikään tyhmä ajatus. Ihminen kuolee. Ruumis alkaa mädätä kolmen päivän kuluttua. Puuseppiä ei ole. Tyhmä leski tulee Helgen luo henki kurkussa arkuntekoa pyytämään. Voiko kunnollista arkkua kolmessa päivässä rakentaa! Helge sanoo: tuolla liiterissä on valmis arkku, mutta se maksaa. Ja leski maksaa. Ei ollenkaan tyhmä ajatus. Päinvastoin oli ihmeellistä, ettei se ollut milloinkaan ennen hänen päähänsä pälkähtänyt. Veneitten rakentaminen oli kannattavaisuuden puolesta varmasti tyhmempää. Ihmiset eivät milloinkaan lakkaa kuolemasta, mutta huvilalaiset ostavat kukin veneensä ja kuka niitä sitten enää ostaa?

Ensimmäisen höylätyn laudan kiinnittäminen pohjapuuhun ja päihin onnistui kaikkia odotuksiakin paremmin. Liittyi kuin juotettuna kokan uurteeseen. Ei vähintäkään halkeamisen oiretta. Siinä se nyt kaarsi niin sulavasti, että edeltäpäin saattoi arvata koko laidan muodon.

Mutta kohta kun tuo ruumisarkkujen kannattavaisuuden vertaus veneenteon kannattavaisuuteen oli syntynyt Helgen aivoissa, oli kuin olisi jokin välttämätön työhalun jänne sittenkin hänessä herpautunut. Sillä Helge ei voinut tehdä täydellä halulla mitään työtä, joka ei ollut kaikilta kannoilta täysipitoisen viisasta, vaan joltakin kannalta tyhmää.

Hän sentään tietenkin ajatteli kiinnittää vielä toisen pohjalaudan ja nosti sen jo paikoilleen, mutta ilta oli alkanut hämärtää.

"Johan se Maija tuostakin arvaa mitä tässä on tekeillä", — hän ajatteli ja päästi laudan lappeelleen.

Hän oli lujasti päättänyt houkutella Maijan vielä tänä iltana koivikolle asuntoa katsomaan. Viedä liiterin eteen ja näyttää tekeleensä.

"Arvaa se sen veneeksi, vaikka onkin hameväkeä."

Hän punnitsi tarkkaan joka sanan, minkä aikoi sanoa, kun tapaa Maijan huvilatiellä, miettipä vielä keinot, millä saa sen Fluuran heistä erkanemaan ja millä palauttaa eiliset huolettomat välit Maijan kanssa.

Tulihan se pimeän aika vihdoinkin hirmuisen pitkän päivän perästä. Laulurastaskin jo luirutteli koivikossa. Ja viime yön salaperäinen hurma palasi mieleen jo kuviteltunakin. Kirkkaana välähteli ensi yön kuutamo Helgen mielessä.

Mutta ettei mieltä painaisi yöjalallekaan lähtö, hän illasteli tavalliseen aikaan äidin ja sisaren kanssa, luki heille koko pitkän raamatunpaikan, söi kiirehtimättä, oli syötyä vielä niin puhelias ja leikkisä, että äidinkin piti naurahdella, telmi sisaren kanssa, kun tämä alkoi makuulle laittautua, ja rauhoitukseksi sitten kertoi sadun, miten kettu petti varikselta juustopalan ja miksi karhulla on häntä vain typykkänä. Kun tyttö oli jo makuulla sanoi Helge äidille:

— Menenpähän vähän vielä ulos, ei äiti huoli odottaa, jos viivähtäisin.

Ja ovessa:

— Sammuttaa vain lampun.

Hän tuli tuvasta, pujahti lepikkoon oikopolulle. Rinta hytkähtelee odotuksesta. Kas kun ei kuu jo paista. Johan sen pitäisi olla noussut tähän mennessä.

Kun Helge lehväin välitse tavoittelee taivasta nähdäksensä mikä vikana, tipahtaa pienen pieni pisara hänen kasvoillensa. Joku tähti kimaltelee sumupilven läpi. Tuossa toinen, vähän vetisempi.

— Pian selkiää, hän päättää.

Mutta lehdikossa alkaa tuskin kuuluva, hiljainen rapina. Se taukoo.

— Taisi olla vain kastesumun laskua, — sovittelee Helge. — Kohti kurkkuaanhan se rastaskin vielä laulaa.

Mutta jo taas rapisee. Peltopolulla rapina tosin jääpi kuulematta, mutta pilven, joka kuun peittää, on reunat vetisinä repaleina ja alta taivaanranta pimeänä. Sitäkö vaan, että ruislintu yhä rääkkyy ja keskitaivaalla joku tähti vielä sipristää juoksevien sumujen takaa.

Elopeltojen halki tultua jalka jo liukastuu saveen ja tähkät ovat painuksissa. Sadetta tämä on. Ja rankkaa. Mutta eivätpä tytötkään liene sokerista tehtyjä. Ja mitä rankemmin tulee sitä äkimmin loppuu. Silloin se vasta kuunpaiste voi olla heleä!

Ajotielle päästyä sataa niin, että Helge suojautuu kuusen alle ojan tuolle puolen. Ja hänen mieltänsä alkaa kuohuttaa.

Äiti tosin oli sanonut, että olisi hyvä panna merkille mitä vähäistäkin eteen sattuu. Ja tämähän voisi olla merkkinä siihen, että olisi parasta palata takaisin äidin luo ja kääriytyä vuoteeseen päineen jäsenineen. Mutta mikähän se oli antanut sellaisen merkin tähän rintaan, että hänen täytyi, täytyi tavata Maija? Mikä oli istuttanut Maijan hänen viereensä ja antanut hänen hengittää ihanan ihon tuoksua? Oliko niitä kaksi Herraa? Ja kumpi oli oikea, sekö, joka oli kompastuttanut hänet ohjanperiin ja nauranut pilvistä vai sekö, joka oli hänen rinnassaan ja joka ei nauranut?

Mutta olipa niitä vaikka kolminaisuus, nyt loikkasi Helge takaisin ojan yli.

Huvilatiellä ei näkynyt ainoatakaan ihmistä, vaikka hän kulki sen päähän asti. Kuului vain sadetta ja juoksuveden lirinää. Harjanteelta huvilain ikkunoista loisti vetistä valoa tielle asti.

Helge painalsi ylämäkeen.

Joutui piirretyille hiekkakäytäville ja nyt vasta huomasi, ettei ollut tietoa, mikä huviloista oli Maijan. Yksi parhaiten vastasi mielikuvitelmaa. Siinä se varmaan asuu. Siellä sen silmät räpyttelevät.

Tavallisestihan nuo tytöt sateella juoksevat kaappaamaan räystäskaivosta vettä kyökkiin, mutta nyt pysyivät ovet visusti suljettuina, vaikka olisi kuinkakin kierrellyt, käyskellyt ja odotellut.

Jokohan tästä tulee lähtö alamäkeen!

Jokin nauraa hänelle, jokin nauraa, mutta jokin on myös nauramatta.

Kun edes vilaukselta saisi nähdä, vaikkapa vain lasinkin läpi. Mutta ikkunat ovat korkealla ja valo harson sumentama.

Tuolla kolmannessa huvilassa ovat kyökinpuolen lasit muita matalammalla eikä taida olla harsojakaan. Ikkunassa on valoa.

Siinähän tuo asuneekin. Mennään sinne!

Varjo liikahtelee silloin tällöin sisäpuolella milloin vasemmalta oikealle, milloin oikealta vasemmalle. Mutta lähemmäksi tultua, vaikka harsoa ei ollutkaan, sekaantui sisällä kaikki viljavien vesiviirujen vuoksi, joita vierivieressä vuoti lasilla. Eikä edes varjostakaan tule enää selkoa.

"Siellä se sittenkin räpyttelee!" — päätti Helge, astui ikkunan ääreen, kurotti kätensä ja koputti.

Sisällä tuntui käyvän ikäänkuin jokin täräys ja kuului rakin vihainen haukunta.

Sitten kuului kolinaa eteisestä ulko-oven takaa.

— Nyt! — ajatteli Helge. Joku jo astuu rappusia alas, kohta avaa.

Ovi avautuikin. Mutta vain sen verran, että kiljuva rakki päästettiin ulos livahtamaan. Sitten painautui jälleen kiinni.

Rakki tarrasi Helgen housunlahkeisiin. Ei välittänyt potkuista, ei ärjymisestä. Eikä se peto hellittänyt ennenkuin vasta mäen alla. Vielä elopelloltakin asti yhä kuului Helgen korvaan sen vihainen haukunta.

— Maltas ukko, ajatteli hän ennen likomärkänä tupaan astumista, — vielä sinä kuutakin paistatat!

Näin hän puhutteli sitä toista, sitä pilvien pitäjää, joka hänelle nauroi.

Se toinen se ei nytkään nauranut.

MAIJA PÄIVÄNVALOSSA.

Tulihan niitä kuutamoitakin sentään vielä sinä kesänä, voi, herranen aika, tulihan niitä!

Sateli ensin viikon päivät perjantaihin asti. Lauantaita vastaan ripotteli vain yön.

Lauantaina päivällä Helge tapasi Maijan.

Koivikon puutarhassa oli sisar ollut kokoomassa pensasmarjoja, viedäkseen ne kaupaksi huvilain herrasväille.

Helge oli tullut siihen liiteriltä, veneenteosta ja sanonut:

— Minä vien marjat.

Olihan tämä ollut sisaresta ihmeellistä, mutta sentään mieluistakin, sillä hän oli kovin ujo kauppaamaan ja lisäksi pelkäsi rakkeja, joita Helge sanoi huviloissa olevan.

Helge oli auttanut vielä poiminnassakin ja kanniskellut kupin toisensa jälkeen tuokkoseen, että tytön piti oikein ihmetellä sitä vikkelyyttä näissä naisten töissä.

Ja lähti nopeasti, tuokkonen käsivarrella.

Helge kävi melkein kaikkien huvilain kyökit ennenkuin löysi Maijan. Missä kyökissä ei Maijaa ollut, oli pannut marjoille niin kovan hinnan, ettei niitä ostettu, ja vienyt seuraavaan.

Rakkihuvilan keittiössä oli ollut Fluura, vielä kauniimpana kuin silloin yöllä. Ja kuinka iloisena hän otti vastaan marjamiehen. Hän olisi maksanut minkä hinnan tahansa. Mutta Helge kehoitti sentään herrasväeltä kysymään. Ja kun Fluura meni, lähti Helge marjoinensa.

Maija löytyi vasta tehtaita lähimmistä huviloista. Helge oli jättänyt tuokkosen ulko-oven suulle, aikoen vain katsahtaakseen kysyä ylimalkaan, tarvitaanko täällä marjoja, sillä hän ei oikeastaan luullut Maijan asuvan siinä.

Silloin seisoi Maija ilmoisen elävänä hänen edessään.

Tai ei oikeastaan seissut, vaan liikkui hyvinkin navakasti edestakaisin tiskaustöissä ja lauantaikiireissä, asetteli astioita, märkiä lautasia sinne kuivia tänne, välillä heristellen vettä sormistansa.

Ehti sentään päällänsä nyökätä hyvänpäivän ja kysyä mitä oli asiaa.

Helge sanoi kohta ensimmäiseksi:

— Hautakirstukin on kyllä ihmiselle tarpeellinen asia, mutta venettä minä niistä laudoista sentään meinasin.

Maija sai ensin silmänsä suuriksi ja pysähtyi, sitten alkoi niitä räpytellä, ja yhtäkkiä purskahti nauruun.

Naurettuaan hän sanoi:

— Hei vaan!

Ja rupesi taas touhuamaan.

Eivät he paljon puhuneet keskenään. Maija istutti vieraansa tuolille ja kävi entistäkin toimekkaammin jälleen astiainsa kimppuun. Sellaista kätten taitoa ei Helge ollut vielä ikinänsä nähnyt. Jessus, kuinka ne lasit kilisivät ja kahvelit helisivät! Ja lusikat ja veitset ja sen seitsemät hopeiset renkaat ja kupposet ja ristikot ja rastikot lentelivät tarjottimelle ja taas tarjottimelta lootiin. Ja minä hyrränä se pyyhintukko pyöri lautasella ja kuinka kätevästi lautaset kalisteltiin kasoihin ja taas uusia pyöriteltiin.

Maija ei näkynyt olevan mitenkään vihoissaan hänelle, vaikka pahimman touhun aikana posket olivatkin pullollaan ja silmäkulmat rypistyksissä. Päinvastoin tuntui pohjalta Maijan hyvämieli, että osattiin sitä muka olla työssä jos oli osattu kujeillakin.

Kun työ hellitti joskus vähemmälle ja Maija poispäin kääntyneenä pää kumarassa kalisteli laatikoissa, näkyi hänen niskakiehkuransa ohitse milloin toinen milloin toinen poskipää. Ja Helge ei voinut olla takaa merkille panematta, että ne olivat pyöristyneet koholle kuin myhäilyyn. Siitäpä Helge päättikin, että tuo tuimuus oli vain — noin muuten.

Tukka oli Maijalla solmuun nostettu ja siihen solki vinottain isketty.

Hame oli Helgen mielestä lyhyenlainen, mutta helmapyrstö laskoksineen heilahteli miellyttävästi Maijan liikahtaessa.

Jaloissa oli sirot puolikengät.

Vain sukat eivät oikein miellyttäneet Helgeä, sillä ne olivat samanlaiset kuin äsken Fluuralla: olevinaan mustat ja kuitenkin paistoi iho läpitse.

Paremminkin kuin noista tuollaisista vehkeistä ja korkeista koroista, hän olisi pitänyt sisarten harmaista sukista, vaikkapa poimuihinkin laskeutuneista, ja vinotossuista, jotka käydessä vetivät heillä takahelmaa mukanansa.

Oikein harmitti nuo sukat. Olisi vaikka lähtenyt.

Mutta kun Maija sitten äkkiä kääntyi kohti katsomaan, — kun se pystynokka tyttö taas alkoi räpytellä silmiään ja suu kysyvässä naurussa pani: ha? — unohtui Helgeltä kaikki vaatteiden arvostelu. Maijan silmät ja suu olivat hänelle nyt päivänvalossa kaikkia kuutamonäkyjäkin ihanammat. Kuin suokanervan tuoksua, kuin ilolintujen viserrystä. Kuin aamukaste. Kuin päivän nousu itäisen kukkulan takaa. Kuin sumujen hajoomus. Kuin tuuli, kuin vihurituuli, ja reveltyjen valkohattarain juoksu sinisellä taivaalla.

Helge kohosi istuvilta. Hän olisi tahtonut katsoa läheltä Maijan silmiin, niinkuin heidän ollessaan silloin lautakuormalla, kun heidän välillänsä ei ollut mitään. Sitä varten hän aikoi ensin muitta mutkitta sulkea tytön syliinsä.

Mutta kun hän tämän teki, alkoi Maija hätäisenä ympärilleen katsoen vääntäytyä irti, ja päästyänsä sanoi taajaan hengittäen:

— Oho, poika!

Helge oli niinkuin laudalla päähän lyöty. Oli niinkuin olisi häneltä riistäytynyt jokin peräti hänen omansa, viety hänen kellonsa tai hänen paitansa. Ja hän olisi viipymättä rynnännyt tempaamaan viejältä omaansa takaisin.

Mutta kun vääryydentekijä oli Maija, joka tuolta ikkunan luota jo taas suu naurussa räpyttelee silmiänsä, ei Helge voinut asialle mitään. Väkivaltaan Maijaa vastaan, pois se! Asia oli menetetty.

Helge hiljeni.

Suu samanlaisessa jähmettyneessä hymynirveessä, kuin Maijan hypättyä laudoilta, Helge sanaakaan sanomatta, hitain liikkein nostaa maasta lakkinsa, jonka oli istuutuessaan laskenut tuolin viereen, ja kääntyy lähteäkseen.

Silloin Maija tuli ikkunan luota ja ryhtyen jälleen töihinsä sanoi:

— Huomenna se on sunnuntaikin.

Helge pysähtyi miettimään miksi Maija oli juuri tuon sanonut. Tietenkin siksi, että lauantaina on kiireitä, mutta sunnuntai on Herralle pyhitetty lepopäivä. Mutta jos Maija oli tätä tarkoittanut sanoa, niin kaiketi hän tarkoitti myös, että sunnuntaina paremmin sopisi puhella kuin lauantaina. Ja ehkä vielä, että: tuleppas tänne huomenna!

Nyt heräsi Helgessä oivallinen aate.

— No ei se Maija ole enää Fluuran kanssa kävelyllä ollutkaan, — kysyi hän verkalleen.

Maija sanoi tulleensa Fluuran kanssa vähän niinkuin riitoihin.

Tämäkin oli hyvin soveltuvaista Helgen aatteeseen.

— Maija tulee minun kanssani, — ehdotti hän. — Jos vaikka huomeniltana.

— No, jos selkiää, — Maija sanoi.

Juuri rupesi Helge poutaa ennustamaan, kun Maija pelästyneenä juoksi hänen taaksensa ja alkoi töykkiä häntä selkään, ohjaten kiireesti ovelle päin.

Maija oli kaiketi kuullut askeleita toisista huoneista.

Ja oli siinä vähän sitäkin, että muka selkään siitä äskeisestä, mutta kovatkin iskut tunsi Helge pelkäksi ystävyydeksi.

"Jos selkiää!" — ajatteli hän ulkona, Maijan sanoja matkien. — Etteikö selkiä! Tuuli on pohjasta ja jo lännenpuolikin pilvetön ja: "jos selkiää!" — No on ne säänennustajia, se hameväki!

Onnellisena ja iloisena toi Helge marjat takaisin kotia.

Sisar kysyi:

— Eikös niitä ostettukaan? — Ja hänen alahuulensa meni kurttuun ja alkoi täristä.

Silloin Helge sanoi:

— Kuulehan, mene sinä siihen huvilaan joka on ennen viimeistä. Siellä luvattiin hyvä hinta. Siellä on kyllä rakki, mutta ei se marjamiestä puraise.

MAIJA KÄY KOIVIKOLLA.

Oikeastaan Helge oli hyvilläänkin siitä, että sateet olivat viivästäneet Maijan noutamista koivikolle veneentekoa todistamaan. Sillävälin oli työ jo niin pitkälle edistynyt, että kolme lautaa oli molemmin puolin kiinninaulattuina, joten jo lapsikin tuntisi tekeleen veneeksi.

Sitäpaitsi oli sadepäiviä sulostuttanut uusi ajatus, sellainen tosin ehdonalainen ja melkein mahdoton, mutta ainakin ajatella mahdollinen ja mieluisa ja työntekoa suuresti jouduttava, jopa hyräilemään viettelevä. Kyllähän tämä tekele oli siihen uuteen ajatukseen nähden aivan liian suuri. Hän oli ensimmäisen veneensä koon suunnitellut siinä mielessä, että sisarten kerran palattua he voivat panna joskus ovet lukkoon ja koko perhe kolmin airoparein viillättää saareen kaislan keruuseen tai lampaita sinne viemään tai sieltä tuomaan. Mutta uusi ajatus näki vain kaksi henkilöä hiljalleen lipumassa veden tyyntä pintaa. Hän ja Maija. Tervanhajuisessa aluksessa. Pysähtyneitten poutapilvien kuvastellessa veden kalvoon. Tiiran kiljuessa kaukaa ja airon vingahtaissa läheltä.

Somako, kun tämmöinen lotja, kokka pystyssä jötköttää järvellä!

Jo ennen toisen laudan naulaamista oli senvuoksi mieleen juolahtanut, että mitäpä jos olisi irroittaa ensimmäinenkin lauta, lyhentää pohjapuu ja liittää kokka uudestaan. Eihän noiden sisarten tulosta ollut vielä mitään taikaa. Mutta tarkkaan mietittyään hän oli sentään päättänyt jättää koon ennalleen. Sillä eihän ollut taikaa siitäkään, milloin sen Maijan saa niin pitkälle kuin veneeseen tulemaan, ja saako ollenkaan.

Ainahan tässä elämässä on kaksia asioita yhdeksi sovitettava. Sisarten tulo ja Maijan tulo. Kunhan nyt saisi Maijan ensin vain käymäänkin Koivikolla.

Sunnuntai-iltaa hän odotti. Kävi kirkossa äidin kanssa, vihelteli, koputteli, pani piippuun, makasi selällään pihakalliolla, kuunteli tuulen järveltä kantamia soittokunnan säveliä ja niiden vaiettua soutelevien neitojen laulunvoihkauksia. Mutta illan tultua ei enää virunut. Niinkuin kauriin, joka vainuaa kaivatun emon lähestymistä, paloivat hänen ruskeat silmänsä auringon laskettua. Ei malttanut yhdessä äidin kanssa edes illastaakaan, ja pimettyä, jo ennen kuun nousua kierteli huvilatien seutuja, kun vielä jokunen yövuorolainen kessu kainalossa kulki tehtaille ja tähtiä vasta sytyteltiin. Sillä mene tiedä millä hetkellä Maija selkiää kyökkitouhuistaan ja ykskaks voi heilahtaa tiellä. Ellei jo ole ollutkin ja mennyt, kumppania löytämättä.

Nyt kuu jo nousee. Suurena ja punaisena, vain oikea alakulma hiukan syötynä. Nousee ja jättää harjun kuuset allensa törröttämään.

Nousee ja pienenee ja kuultaa kellahtavana. Jo heittelee säästeliäästi valojaan yöhön, lähelle enemmän, kauas ei vielä ensinkään. Maijan puoli huvilatiestä häipyy pimeään, pimeys sieltä katsoo ja vetää puoleensa, mutta tullessa kohdalle kuunpaiste on ehtinyt edelle ja pimeys katsoo kauempaa. Katsoo ja vetää — vetää: täällä hän on, täällä hame hulmahti.

Mutta kuunvalo teroittuu teroittumistaan, aukaisee pimeydet ja sanoo: täällä ei ole, ei ole tuolla, eikä tuoliakaan.

Kolmasti kulki Helge huvilatien päästä päähän, Maijan asunnolle asti ja taas takaisin. Ihmeellistä, minne kaikki ihmiset olivat kadonneet. Kuhisihan niitä täällä arkenakin, ja nyt oli päälliseksi sunnuntai.

"Jos selkiää", oli Maija sanonut. Entäpä jos hän ei ollutkaan tarkoittanut sään selkiämistä, vaan "töistä jos selkiää".

Silloin Helge alkoi kuulla järveltä käsin höyrylaivan sätkätystä. Ja jos hän ei olisikaan kuullut sitten vielä torvisoittokunnan puhallusta, olisi hän ilmankin arvannut, että Maija oli palaamassa huviretkeltä. Mutta vaikka hän tämän siis nyt hyvin tiesi, meni hän sittenkin harjanteelle Maijan huvilalle. Ja katso, kyökin ikkuna oli pimeä, — tietysti, kun hän kerta oli huviretkellä.

Kotiinpäin palatessaan, noin puolivälissä huvilatietä, Helge vieläkin kerran pysähtyi, ikäänkuin todistukset eivät olisi jo riittäneet. Kuunpaiste oli kuitenkin nyt jo aukaissut tietä kummallekin suunnalle täyteen hohteeseen — missä ei innostunut turhantarkoilla piirustuksillaan laittamaan varjokohtia. Olisi toki ihmishahmon voinut semmoisestakin kohdin selvästi erottaa. Todistus oli täysi ja sitova: Maijaa ei ollut tiellä. Mutta olisihan muka voinut tapahtua, että Maija oli juuri vasta sammuttanut valon ja lähdettyään pujahtanut hänen ohitsensa jossakin hiekkakäytäväin koukerossa. Siinä kyllä kulki viistottain kaikenlaisia harjanteen polkuja.

Kun edes korva kuulisi, — edes jonkunkin risahduksen. Älähän paukuta noin vietävästi, laulurastas!

Risahduksen asemesta korva alkoi sentään rastaankin luirutusten ohitse kuulla ihmisääniä, jotka iloisesti hälisten lähestyivät mutkan takaa. Poikien ja tyttöjen ääniä sekaisin. Oli siinä varmasti Jannenkin ääni, joka tuntui ikäänkuin puolustautuvan päällekäyviä joukkoääniä vastaan. Mutta kun tytöt alkoivat helakasti nauraa, oli ylinnä — olikohan se Maijan nauru?

Oli se.

Tuossa jo tulevat.

Kohta ensimmäisessä rivissä Maija. Käsikkäin toisen tytön kanssa,
toisella puolella poika, joka tahtoisi sekin käsikkäin Maijan kanssa.
Lyöpi pojan kättä, häätäen luotaan, ja nauraa. Lystiä niillä on.
Tulevat — tulevat —

Silloin Helge vetäytyi ylemmäs tiepuoleen ja jäi seisomaan pähkinäpensaan varjoon.

Nyt he kulkevat hänen ohitsensa, nauraen ja ilakoiden, häntä huomaamatta.

Maija kyllä tuntui vähän niinkuin syrjäkarin sille puolen vilkaisevan, mutta ei kaiketi huomannut, koskapa juttelee ja nauraa vielä helakammin seuran mennessä kuin tullessa. Tai jos sittenkin lienee huomannut. Ei vain ollut huomaavinaan. Hauskempaa seuraa. Näki se, näki varmasti. Jospa olisi ottaa mukulakivi ja laskettaa keskelle joukkoa!

Mutta nyt oli syntynyt uusi rähinä vallattomassa parvessa. Maija oli leikillään lähtenyt kapaisemaan juoksuun toisten edelle. Kaksi, ellei kolmekin poikaa hyökkäsi karkuria kiinni tavoittamaan.

Ja siinä hälinässä seura hajosi ja painui kuulumattomiin.

Noin ne leikissä sisaretkin pakenevat, kun tahtovat, että heitä kiinni otettaisiin, — ajatteli Helge. — Viettelee hellunsa erilleen ja ovat kahden siimeksessä.

Olikin siinä noita mukulakiviä, mutta vain myöhäistä heittää. Ettei sentäänkin ajan ollen heittänyt ja tuupertanut sitä poikaa! Ja mennyt sitten kotia maata. Ja juurinensa repinyt itsestään koko sen sekamelskan, joka oli hänen elämäänsä tullut. Joka kotkan kynsin oli pilvistä viskautunut viattomaan sieluun ja raateli sisälmyksiä. Ja saanut takaisin entisen rauhan.

Siellä äiti valvoo vuoteessansa, häntä odotellen. Lamppu palaa, leipä, kylmät perunat, maitokuppi pöydällä. Sirkka soittaa, sisar kuorsata pihistelee, vene liiterissä… Voi hiiden hamppua sentään, mihin tässä on joutunut!

Helgeen tuli sellainen raukeemus, että hän tuskin saattoi pystyssä pysyä, saati kotia mennä. Siihen hän jäi seisomaan pähkinäpuun varaan ja ajatukset kiertämään ties kuinka kauan.

Sitten tapahtui niin, että joku veitikka oli hiipinyt harjanteen lepikosta käsin hänen taaksensa, töykkäsi häntä kupeeseen ja sanoi samalla:

— Piu!

Helge kääntyi ympäriinsä. Ja se oli Maija, ihan elävä Maija. Eksyttänyt takaa-ajajansa ja tullut hänen luokseen — hänen luokseen!

Helgen kädet ojentuivat Maijaa tavoittamaan, mutta Maija perääntyi väistäen ja nousi kivelle.

— Maija! — huusi Helge niin että salo kajahti.

Maija heristi hänelle sormeansa ja puhui kiveltä:

— Äläpäs Helge hoilottele, ollaan hiljaa hissuksissa.

Helge loikkasi kivelle niinkuin ilves.

Maija kiveltä niinkuin orava. Ja oksan alta oksan alle.

Helge mursi oksat.

Maija nuolena mäelle. Sieltä löysi perunakuopan ja huipalti katon alle.

Helge viskoi katon auki. Tutki alta, tutki päältä. Ei ole Maijaa pohjassakaan. Ihan käsistä kadonnut.

Missä aita risahti?

Tuolla se rasahti, Helge hyppäsi ylitse. Maija jo viillätti kedolla.

— Nyt minä sinut tavoitan! — ajatteli Helge.

Hyvä oli Helge juoksemaan, lentäjä vielä parempi.

Jo sen Maijakin älysi, koska itse kääntyi kohti, tullen vastaan puolitiessä. Käsi torjui huohottavan Helgen ryntäystä.

— Lupaatko olla siivolla? — sanoi Maija, hänkin hengästyneenä.

Ei mikään muu sana olisi voinut hillitä Helgeä tällä hetkellä. Mutta nyt hän laski Maijan irti.

— Lupaan, — hän sanoi.

Kun Helge sanoi "lupaan", niin se sana oli niin hyvä kuin vala — tavallisissa oloissa. Mutta nyt olot eivät olleet tavalliset. Sillä Helge lisäsi:

— Lupaan, jos sinä lupaat tulla Koivikolle.

— Milloin?

— Vaikka nyt kohta.

Maija katsahti ympärilleen, punnitsi jotakin mielessään, suoristi hameensa, paineli tukkaansa, työnsi kampaneulan syvemmäs, nyppäili puseroansa ja nämä kaikki tehtyänsä sanoi:

— No olkoon menneeksi.

Sitten he menivät yhdessä hakemaan Helgen lakkia, jonka Maija löysi ensimmäiseksi. Ei toiseksi voikaan mitään löytää. Vallankin kun pää on vielä sekaisin.

Sitten he menivät polulle, ja polkua laskeutuivat huvilatielle. Ja siellä sanoi Maija:

— Vai kävi Helge Fluuralle marjoja kauppaamassa. Kas kun ei minulle tuonutkaan.

Marjoja! Voi hyvänen aika! Marjoja ei tuonut Maijalle! Ei ajatustakaan ollut sinnepäin. Jos olisi ollut, eikö hän muka olisi syöttänyt niitä Maijalle, syöttänyt vaikka yksitellen, marja marjalta, Maijan ottaessa hampain hänen hyppysistään, suu naurussa! Milloin olisi voinut lähempää katsoa hänen silmiinsä! Entä mitä nyt sanoa? Valehdellako?

He kulkivat toinen toisella ja toinen toisella puolen raiteita. Ja olivat äänettöminä kävelleet melkein viimeisten huvilain kohdalle, kun Helge vihdoin keksi mitä sanoa eikä valehdella. Hän sanoi:

— Niissä oli raakiloita.

Maija oli kaiketi jo unohtanut marjat, koska käännähti ja sanoi:

— Ha?

Johon Helge sanoi että kypsytelkööt kylkiänsä Maijan syötäviksi, kun tulee joskus päivälläkin käymään.

Siitä sanasta tuntui Maija olevan hyvillänsä, koska nauroi. Mutta ei puhelun alkuun vielä siitä päästy.

Hän kulkea kekkelehti yläruumis kumarassa, pingoitteli käsillään hametta vasten reisiä ja katseli alas puolikenkiänsä, jotka somasti kopsuttivat tiellä.

Kaikkein mieluimmin Helge olisi mennyt samalle puolen raittia ja taas ilman muuta sulkenut hänet syliinsä. Mutta tuo paha lupaus! Kuinka se Maija saattoikin tepsutella siinä niin varmana, että Helge pitää sanansa! Ei mitään varmaa. Päinvastoin Helge ajatteli: jahka joudutaan tuonne kuusikon pimentoon! Ja silloin oli hyvinkin epävarmaa.

Mutta sinne oli vielä pitkä matka. Maija ei sanonut halkaistua sanaa.
Aivan kuin tahallaan. Korostaakseen sitä, että Helgen muka piti alkaa.

Helge sai sanotuksi, että nuo kengät olivat koreat.

Maija lakkasi niihin katsomasta ja alkoi katsella tiepuolen metsään päin. Mutta ei sanonut mitään.

Silloin Helge keksi kysyä, mikä Maijan sukunimi oli.

Maijan pää kääntyi kohti tiepuolesta ja hän sanoi vilkkaasti:

— Lehtosia minä olen.

Tällöin hänen päänsä oli liikahtamatta suunnattuna suoraan eteenpäin, silmä vilkui, suu hymyili, ja korva tuntui odottavan, että Helge kohta vielä kysyy häntä koskevia asioita.

Mutta Helgeltä loppui koko varasto. Ja Maija katsoi taas metsään. Helge meni Maijan puolelle, Maija toiselle ja katsoi toisen puolen metsään.

Mitä ihmettä hän olisi puhunut tuolle poispäin katsovalle tytölle. Hän ajatteli vähän kysyä, miksi Maija oli niin surullinen. Mutta Maija olisi vastannut: mille minun pitäisi nauraa? Sukkeluuksiakaan ei Helge tällä hetkellä osannut keksiä. Olisiko vielä kerran sanoa, ettei hän laittanut arkkuja ja mitä hän laittoi? Ei. Asia oli kyllä tärkeä, mutta todistettava silmin näkemällä eikä kuulemalla. Isosta rysästäkö? Ei. Sillä hän oli kyllä aikonut, mutta nyt ei enää aikonutkaan sitä kutoa, ei edes talvenkaan tultua, kun oli se veneenteko edessä. Sisaristako? Mutta mitä tekemistä Maijalla oli hänen sisariensa kanssa?

Jos olisi vaikka maan äärestä maan ääreen puheenainetta hakenut ja kuinkakin päätänsä pyörittänyt, ei ollut mitään sanottavaa. Ei hiventäkään. Kaikki oli tukossa.

Mutta kuusikko jo lähestyy.

Helge suunnitteli, että kohta kun he ovat pimeässä hän hyppää edellä, kääntyy vastaan ja kaapaisee tytön syliinsä. Huumaava aie söi lupauksen.

Jo tulevat pimeään.

Rinta lyö valtoimesti. Nyt! — Nyt!

Ettei niin pitkän vaitiolon jälkeen sentään aivan esipuheitta hyökkäisi tytön eteen ja ehkä säikyttäisi, sanoi Helge, ajattelematta mitä sanoi ja veren kuohunnan katkaistessa tavut:

— Onko Maijalla sisaria…

Mutta silloinkos toiselta puolen tietä puhetulva alkoi.

Aivankuin Maija olisi juuri vain näitä sanoja odottanutkin.

Luetteli nimet ja kaikki. Tuli omin ehdoin Helgen puolelle tietä. Helge ajatteli: siitähän minä sen kohta kaappaankin.

Eihän puhuvaan ihmiseen sovi kajota. Täytyy odottaa kunnes herkeää. Ja tuollahan tulee vieläkin pimeämpää.

Mutta Maijapa ei herennytkään.

Rupesi vielä vanhemmistaankin kertomaan. — Muuttivat Kuopion puolelta
Tampereen puolelle… Äiti vain elossa särky rinnassa… Hilma …
Tilta … Sofia…

Ja meni taas toiselle puolelle, mutta ei metsää katsomaan, vaan kun ei vierestä voinut hyvin katsella miten iloiseksi Helge tästä kaikesta tulee.

… naimisissa sen ja sen kanssa … palveluksessa Sittinkillä … kolme sisarta Amerikassa … lähettävät välistä … töissä Porissa … kaksi sormea meni sirkkelissä, suhaus vain … palannut Amerikasta … vähän huonoissa väleissä … ajurina Helsingissä … ostaa piilin … ei osta piiliä…

Alussa Helge ei ollut kuunnellut mitään, koska hänen verensä vielä kuohuivat. Kuusikon pimennosta tultua hän ei kuunnellut mitään, koska häntä alkoi pahasti haukotuttaa. Ja ruispellolla mentäissä ei kuunnellut mitään, koska oli ruvennut omiansa ajattelemaan.

Hän ajatteli näin:

Ihmeellisiä nuo tytöt sentään ovat: Ensin hyppäävät laudoille, likistyvät ja katsovat silmiin, mutta kun pitäisi, niin — oho poika! Ensin töykkäsee kupeeseen ja sanoo piu, mutta kun toinenkin koskisi, niin kivelle ja karkuun. Ensin otattaa itseään kiinni, mutta kun on kiinni, niin — lupaatko olla siivolla! ja sisaret ja Amerikassa ja ostaa piilin ja ei osta piiliä, ja haukotuttaa niin että suuta repelee. Voi voi, kun ei se jo lakkaa!

Todella aivan kuin mikäkin vieras tyttö olisi kulkenut tuossa toisella puolen tietä. Ihan noin vain vähän tuttu. Eikä Helgellä ollut enää vähintäkään ajatusta mitenkään hyökätä esille. Päin vastoin tuntui selvään, ettei semmoista enää milloinkaan tule tapahtumaankaan. Mitä ihmeitä hänellä oli oikeastaan tekemistä tuon umpi vieraan ihmisen kanssa ja minne he oikeastaan vaelsivat. Luulkoon vain häntä arkuntekijäksi. Eipä se mitään tyhmää tointa olisikaan. Ja totta puhuen, ei olisi mitään väliä, vaikka tyttö hiukan kompastuisi tuon ojan yli hypätessään, suuttuisi ja kääntyisi takaisin. Tai jos jollakin kiusan puheella hänet tahallaan suututtaisi ja kaikki loppuisi tähän. Silloin olisivat nämä asiat kuin poispyyhityt elämänkirjasta ja rauha laskeutuisi jälleen Helgen sydämeen.

Mutta ihminen suunnittelee yhtä, elämä toista. Mitä se tahtoo, se tapahtuu. Jos se tahtoo vaikka polttaa ihmisen, niin sekin tapahtuu. Se tunkeutuu tarvittaissa niskurin ajatuksiinkin ja laittelee sinne loistokuvat niin ihanat, että ihminen niitä saavuttaakseen itse menee kuin kärpänen tuleen.

Niinpä se, huomattuaan että Helge aikoo käännyttää tytön pois, pani hänet ajattelemaan näin:

Toista maata se oli sentään Jannen tyttö. Likitysten he siinä seisoivat kuin kaksi yhteenkasvanutta tervalepänrunkoa. Ah, miksi ei Maija!

Ja Jannesta meni ajatus jo aivan itsestään siihen, että Jannehan ehkä aikoo mennä naimisiin. Ja vaikka Helge hyvin muisti, mitä oli vain pari viikkoa sitten ajatellut häävuoteesta ja siitä riisuutumisesta, niin tapahtui hänelle nyt sellainen ilmestys, että Maijan kuva seisoi kiireestä kantapäähän aivan verhottomana hänen edessään. Häikäisevä loistokuva täytti hänet hurmalla, joka pani silmät pyörähtämään luomien alla melkein ympäri.

Mutta tämän voimakkaan maanituksen seurauksena ei ollut suinkaan se, että Helge olisi kaikki unohtaen päätä pahkain sulkenut Maijan syliinsä, niinkuin hän oli vähää ennen ajatellut tehdä, vaan päinvastoin Maijan alaston kuva siirtyi maanitellen ikäänkuin etäämmälle, kirkkaisiin taivaan utuihin, ja hän ymmärsi, että sellaisen rajattoman onnen saavutus riippui tulevaisuudesta ja monista, monista seikoista, eli siitä, että hänen oli ensin saatava Maijan sanallinen suostumus ja lupaus, ja vietävä morsiamena pappilaan ja kuulutettava ja sitten vihittävä ja sitten häät vietettävä ja vasta sitten … silmät olivat uudestaan pyörähtää luomien alla.

Näin oli Helgessä ruispellon tiellä herännyt ensimmäinen ajatus avioliitosta Maijan kanssa. Se oli hänen elämänsä suuri hetki. Hän tiesi, että asia oli niin käyvä. Hän oli niin onnellinen, että vaikka oli yö, kaikki loisti, linnut lauloivat ja maat ja taivaat vapisivat kirkkaassa autereessa.

Puhelkoon vain Maija siellä suvustaan ja sukulaisistaan ja kävelköön toiselle puolen tietä, se hetki tulee, se suuri hetki, ettei hänen ja Maijan välillä ole mitään — ei mitään!

Maija todella puhua pälpätti yhä edelleen, jopa välistä kääntyi ikäänkuin kysyäkseen mitä Helge puolestaan kerrotusta arveli.

Helge oli tähän mennessä onnellisesti selvinnyt kaikesta sanomalla silloin tällöin vain: joo, joo, ja välistä hm. Mutta kun Maija puheensa jatkoksi äkkiä kysyi:

— Olisitko sinä niin tehnyt? ei Helge osannut enää sanoa joo eikä hm.

— Olisitko? — toisti Maija vähän kärsimättömästi.

Silloin Helge sanoi:

— Olisin.

Viaton sana, mutta sitä ei olisi kaiketi pitänyt sanoa. Joko Maija siitä vihdoin huomasi, ettei Helge ollut mitään kuunnellut, taikka oli siinä jotakin vastoin hänen odotuksiaan, kaikissa tapauksissa Maija, hellittäen kätensä putoamaan, huokasi raukeasti niinkuin viimeisen toivonsa menettänyt ja tuli koko loppumatkaksi kerrassaan pahalle tuulelle. Hän ei kulkenut nyt ainoastaan toisella puolella, vaan edellä.

Mutta ei Helge siitäkään paljoa välittänyt, sillä se suuri hetki tulee. Se tulee yhtä varmasti kuin aurinko kiertää rataansa.

Kun Maijalla ei pellolla ollut metsiä katseltavana, katseli hän taivaaseen. Ja sen vuoksi hän — ei tosin kompastunut ojaan — vaan astui sammakon päälle.

Hän suuttui itse kovasti.

Pysähtyi, kääntyi ja sanoi:

— En taida sentään tullakaan.

Silloin Helge tuli aivan hänen lähellensä ja rauhallisena sanoi, että eikö hän, Helge, ollut uskollisesti pitänyt lupaustansa ja antanut Maijan kulkea toisella puolen tietä? Entä Maija? Jos Maija karkaa, eikö Maija luullut hänen saavuttavan tälläkin kentällä? No niin. Ja mitä sitten tulisi?

Ensi kerran Maija vähän pelästyi Helgeä. Hän mietti kotvan, kääntyi hitaasti ja alkoi taas mennä edellä.

He olivat jo menossa kotilepikossa ja polku alkoi nousta vähän ylämäkeen, koivikolle päin.

— On tällä tiellä sammakoita, hyi, ei tiedä mihin astua.

Helge ei sanonut mitään. Tuli vain perässä hitain, pitkin askelin.

— Ja niin pimeätä! — rimpuili Maija.

Helge ei sanonut mitään.

— No on sinne matkaakin!

Helge ei sanonut mitään.

— Aamu tästä ennen tulee kuin se hovi.

Helge pysähtyi.

Maija kulki vielä muutaman askeleen, kääntyi kohti, kun ei kuullut
Helgen tulevan, ja sanoi:

— No?! Ketäs sinä odotat?

Helge sanoi, viitaten kädellään vasemmalle:

— Tässähän tämä on.

Maija palasi hitaasti takaisin Helgen kohdalle, käänsi vielä hitaammin katseensa sinnepäin, ja kirkkaassa kuutamovalossa Helgen koivikko kaikkine rakennuksineen aukeni hänen silmäinsä eteen.

— Ai … ai … — pääsi Maijalta.

Uteliaana hän astui jo askeleen Helgen edelle, rientääkseen näkemään lähempää, keskeltä valoisaa pihaa, mutta kun Helge estäen kosketti häneen, ymmärsi hän kohta syyn, ja he jäivät siihen missä olivat, vaikka siinä kohden pitikin milloin kallistua milloin kumartua voidakseen koivun riippuvien ja kimaltelevien lehväin ohitse tarkastella kaikkia paikkoja.

Maija näki Helgen asunnon ylempänä kaltevalla piharinteellä vanhojen koivujen edessä, joiden valot ja pimeät varjot ylettyivät korkealle yli katon ja ympäröivät takaa kummaltakin puolelta koko rakennuksen. Näki sen sievästi pystyyn naulatut seinälaudat ja aivan kapeat liitepäällykset. Näki neliruutuisen ikkunan ja sen uudinharson sisäpuolelta. Näki myös kukkivat georgiinipensaat, jotka ylettyivät vähän yli ikkunalaudan, ja elämänlankaköynnökset kuistin kehyksenä. Kuisti oli oveton ja sisempi ovi, jonka kulmaan pääsi jostakin kuunvaloa, oli kutsuvasti auki eteisen pimeyteen. — Ulkorakennusten rivi oli vielä ylempänä törmällä. Vaikka pimennossa koivujen alla häämöitti kuitenkin selvänä kanalan pisteaita, halkovaja, pihatto ja saman olkikaton alla oleva pahnalato, sitten kulmakkain tämän kanssa iso, punamullalla sivelty luhtiaitta, etuseinä taas kirkkaassa kuunvalossa, joka piirteli tarkkaan alemmat rappusastimet ja varjosti vain ylemmät. Vielä se varjosti parvekkeen alta osan seinää, ja yläkerran pyöreän syvennyksen jätti kokonaan pimeäksi. — Viimeisenä oli avoliiteri, ja kun kuulla ei ollut seinää mihin paistaa, niin se kohdisti koko voimansa muutamaan venetekeleeseen, silmiä häikäisevästi heijastuen sen laitaan.

Alempana törmällä, tasaisella kiviseinäpengermällä, mistä puutarha alkoi, olivat rivissä mehiläiskeot. Ei liikettä missään, ei koivujen latvoissakaan. Tähdet seisoo. Ei vähintä risahdusta maassakaan. Vain haasta navettaan yövytetty lehmä joskus kolistelee ketjujansa.

Polku kiertää törmältä alas. On niin äänetöntä että polkukin elää. Se tulee törmäkiviä kiertäen alas kaivolle, joka on ihan Maijan luona. Pyttyjä, katajaisia, on kaivon luona. Aukosta törröttää vinottain kiulunseiväs. Kuu kimmeltää sen yläpinnalla.

Helge oli alusta asti katsellut syrjästä vain Maijaa. Oli nähnyt miten eloisiksi hänen kasvonsa vähitellen kävivät, nähnyt miten hänen silmänsä siirtyivät paikasta toiseen, miten katse ensin viipyi kauan asunnon vaiheilla, miten se siirtyi ulkorakennuksiin, löysi navetan ja palasi asunnolle. Nyt Maija katsoo jälleen pisteaitaa, nyt mankelihuonetta, nyt vajaa ja taas palaa asunnolle. Nyt latoa, nyt jälleen navettaa. Ja nyt siirtyy luhtiaittaan. Maija ei voi enää hillitä itseään, vaan työntää käsin lehvät syrjään ja pujottautuu esille. Katselee katselemistaan punaista luhtiaittaa, vain kerran vilkaisee liiteriin ja taas palaa aittaan, nousee rappusia ja tutkii parvekkeen pimentoa.

Kun Maijan katse oli polunkin käynyt ja tullut kaivolle, sanoo Helge:

— No mitä se Maija nyt tästä kaikesta meinaa?

Silloin Maija nosti ylähuulensa kurttuun, niinkuin olisi saanut jotakin hapanta suuhunsa, ja sanoi:

— Mutta teitähän kuuluu olevan niin monta.

Tämä sana kirveli Helgen mieltä, koska Maija oli pannut hänen rakkaat sisarensa kaikki yhteen kimppuun ja sanonut "niin monta." Kirveli niin, että hänen oikein täytyi hetkeksi ummistaa silmänsä.

Mutta tuo puhe oli myöskin ihanaa puhetta, sillä se merkitsi, että Maija — ellei perillisiä olisi niin monta — ehkä suostuisikin tulemaan emännäksi Koivikkoon.

Silloin Helge, vihan ja onnen yhtaikaa temmeltäessä hänen rinnassaan, sanoi:

— Tämä on kaikki minun.

Näin hän sanoi.

Se oli lyhyessä hetkessä sanottu, ja kuitenkin ehtivät kaikki sisaret juosta esille. Ja kuinka paljon puhuakin yhden silmänräpäyksen aikana! Mutta eivät he puhuneet suinkaan nuhdellakseen Helgeä tästä valheesta. Päinvastoin, he kilvan lohduttivat häntä ja toinen toistaan ylittäen sanoivat: sinunhan tämä onkin, sinähän tämän rakensit, sinähän äidin elätät, sinähän olet vuosikausia tässä tehnyt palkatonta työtä, me näimme sinun tuskasi, sinä et voinutkaan muuta sanoa, sinun täytyi niin sanoa, me olemme aivan, aivan sinun puolellasi, me tiedämme että sinä rakastat meitä ja selviät kunnialla.

Maija ajatteli, että olisi hän Helgen ehkä ottanut sittenkin, vaikka sillä ei Koivikkoa olisi ollutkaan, mutta hän ajatteli myöskin, että ylen-ylen hyvä tässä olisi emäntänä pyöriä. Ja vielä vilahti hänen ajatuksissaan Fluura, se kaunissilmä silmänvilkuttaja, jolle Helge marjat vei. Kas kun ei se tänne vielä ole lentänyt!

Joten Maijalle tuli lisäksi vähän niinkuin edeltäennätyksenkin kiire.

Summa kaikesta: hän astui askeleen lähemmäksi Helgeä ja sanoi hamettansa hypistellen:

— No jos tämä on sinun…

Oli niin lähellä Helgeä, että Helge olisi aivan hyvin voinut kaapata hänet syliinsä.

Mutta Helge ei mitään sellaista ajatellut tehdä. Hän oli tällä hetkellä niin rauhallisen järkevä, että vain ojensi kätensä.

Maija loi silmäluomensa alas, kumarsi päänsä poispäin ja nosti toisen kätensä Helgen käteen.

Silloin oli heidän kohtalonsa elämänkirjaan kirjoitettu.

GREETAN UNI.

"Mikä ihme siihen poikaan on mennyt, kun joka ilta, satoi tai tuuli, lähtee kotoansa?"

Näin ajatteli Greeta, turhaan odoteltuansa Helgeä ja vihdoin valmistuessaan levolle.

"Jotakin sillä on ihmeellistä taas tekeillä, jota ei tahdo ihmisten edeltäpäin tietävän. Tuoneeko uusia lautoja. Mutta eihän entinenkään vene ollut vielä valmis. Missäpä hän uutta rakentaisi? Miksi ei hän koskaan mitään sano?"

Ja Greeta ei voinut tulla muuhun päätökseen, kuin että Helge varmaankin valmistelee taas jotakin yllätystä hänelle, niinkuin oli sen mankelihuoneenkin aineet ensin ajanut päivin pihalle, sitten yhdessä yössä lyönyt laudat runkoon ja aamulla sanonut: tässä on äidille mankelihuone. Ja eiväthän tytötkään tienneet vielä mitään luhtiaitasta, joka heitä yllätyksenä odotti: tässä on teille luhtiaitta. Mutta mitä ihmettä se vielä aikoi valmistaa, sitä ei Greeta voinut arvata, sillä vaikka hän kuinkakin ajatteli, oli sekä hänellä että tytöillä jo kaikki mitä he suinkin saattoivat itsellensä toivoa.

Kovin hän oli hyvillään näistä Helgen suurista rakkaudenosoituksista, jotka niin elävästi muistuttivat hänen mieleensä Andersin uhrautuvaista omaisrakkautta.

Niin hypähtävän hyvillään hän oli, että päätti kerrakseenkin riisuutua paitasilleen ja mennä vuoteeseen ennenkuin Helge oli palannut. Sillä hän tiesi Helgelle hyvin mieluisaksi nähdä, ettei äiti ollut vaatteet yllä odottanut. Niin hän teki ja nukahti pian.

Sinä yönä näki Greeta unta.

Merkillinen oli tämä uni jo ihmeellisten maiden ja myrskyävien vesien vuoksi, jonne hänet johdettiin, mutta vielä merkillisempi sen vuoksi, että Greeta oli olevinaan taistelussa Herraa vastaan.

Greeta raukka, vanhentuva ihminen, jonka silmärypyt leviävät jo poskille asti ja ohimoissa tervehtivät otsavakoja, — jonka sumentuva näkö ei salli lasitta edes kutoa, saati Sanaa lukea, — joka ei ole eläessään vielä muuta toivetta hautonut kuin Herran kanssa sovussa pysyä, — joka pani merkille vähäisimmätkin tapaukset ja onnettomuuksissakin löysi iloiten Herran sormen, — hänkö nyt Herraa vastaan!

Uni oli tällainen:

Herra piteli Greetaa kädestä, ja näin käsikkäin, turvallisessa ja ihanassa yhteydessä Herran kanssa Greeta liiteli myrskytuulen temmellyksessä pelottomana ja huolettomana maiden ylitse. Lennetäänpäs tuonne, lennetäänpäs tänne. Ja niin he lensivät veden ääreen. Mutta siinä oli tyyntä, sillä tuuli oli poispäin rannasta. Ja oli poikia uimassa, jotka koettelivat voimiansa. Yksi oli jo kaukana selällä, ja Herra ja Greeta seurasivat häntä, liidellen ylempänä. Toinen ranta, jota kohden myötälaineet tuudittivat poikaa, oli tuolla etäällä, eikä poika voinut alhaalta nähdä miten siellä aaltoili.

— Etkö jo käännytä häntä? — uskalsi Greeta sanoa Herralle.

Mutta Herra vastasi: antaa vain koetella voimiansa.

Ja Greeta toisti nöyrästi:

— Antaa vain koetella voimiansa.

Poika oli kaunis ja solakka. Urheana käänteli kiharainen pää, sulavasti meloivat valkeat jalat vettä ja voimakkaasti kädet kahmaisivat kuohuja. Sillä aallot kuohuivat jo lakkapäinä.

— Etkö sentäänkin käännytä? — uskalsi Greeta uudelleen.

Herra ei vastannut mitään, sillä poika kääntyi itse takaisin, vastatuuleen.

Silloin Herra läiskäytteli vihaisia aaltoja vasten hänen kasvojansa. Poika oli läkähtyä ja kääntyi hädissään jälleen myötätuuleen, toista rantaa tavoittamaan.

— Se jo väsyy, — sanoi Greeta. — Kannattaisit häntä.

Mutta Herra antoi pojan yhä ja yhä koetella voimiansa. Ja Greeta ajatteli yhä ja yhä nöyrästi: Sinä tiedät, Herra, mitä teet. — Ja kääntäen alamaisen katseensa Herraan, sanoi: Minä uskon ja luotan Sinuun, Herra!

Sitten kävi niinkuin unessa usein käy, että kun Greeta jälleen vilkaisi alas kuohuihin, oli poika muuttunut Helgeksi.

— Herra, Herra, se on minun poikani! — huusi Greeta ja riuhtoi kättään Herran kädestä laskeutuakseen alas pelastamaan.

Mutta Herra piteli Greetaa lujasti ylhäällä ja sanoi: Antaa vain koetella voimiansa.

Silloinpa juuri tapahtuikin se, että Greeta nousi Herran tahtoa vastaan. Hän tempoi irti kättään mielettömän voimalla ja huusi:

— Nosta hänet, nosta hänet, nostatko taikka —!

Greeta taisteli Herraa vastaan kauan ja vimmatusti. Kun voimat jo alkoivat loppua, hän toivottomana huusi:

— Peto sinä olet etkä Jumala!

Silloin vihdoin heltyi hänen kätensä Herran kädestä ja Herra oli kadonnut.

Mutta sekin tapahtuu unessa usein, että vaikka kuinka rimpuilee ja ponnistaa, ei pääse paikaltaan hievahtamaan. Niin Greetakin nyt, vaikka vapaana ja aivan Helgen yläpuolella, ei voinut ojentaa hänelle avun kättä.

Se olikin jo myöhäistä. Sillä aalto toisensa jälkeen löi Helgen ylitse. Ja vaikka kädet ja jalat hiljalleen vielä haroivat vettä, ei pää enää kohonnut upoksista.

Herraa ei missään, ei taivaanrannan kajastuksessa, ei aalloilla.

Nyt herkeävät jo kädet ja jalatkin liikkumasta. Ruumis vaipuu syvemmäs, missä ei enää aallot käy, kääntyy selälleen, ja verkkaan uppoo pohjamudan untuville.

Kaameasta unestaan Greeta heräsi katkerasti itkien. Koko hänen ruumiinsa oli märkä ja vapisi. Silmistä vuotivat saineet kyyneleet, ja hänen ilonsa oli suuri, kun kuu paistoi harson läpi tilkkumatoille ja kello naksutteli, ja kaikki oli vain ollut unta.

Sentäänkin unen asiat painoivat kauan hänen mieltänsä, aivankuin hän olisi tieten tahtoen tehnyt kauhean rikoksen. Että sentään unissakaan voi niin herjaavia sanoja Herran kasvoihin sinkauttaa! — ajatteli hän, miettien keinoa millä saisi sielunsa vapaaksi unen painajaisesta. Ja kohta kun hän alkoi hiljaa hyräillä tuttua virttä perkeleen pauloista, palasikin rauha. Hänelle orasteli sellainen ajatus, että unessa ei koeteltukaan pojan voimia, vaan hänen, Greetan, uskon lujuutta. Uni oli osoittanut sen heikoksi. Ja hän asetti eteensä kysymyksen, jaksaisiko hän valveilla ollen paremmin todistaa uskoansa ja pidellä Herran kädestä loppuun asti? Niinkuin Aabraham, joka Herran tahtoa täyttäen oli valmis iskemään veitsen oman poikansa rintaan?

Kuitenkin oli ajatus, että hän todella näkisi aivan silmäinsä edessä Helgen hukkuvan eikä voisi häntä auttaa, niin kamala hänelle, ettei hän jaksanut sellaista kuvaa mielessään pitää, vaan iloitsi olevansa vain tavallinen ihminen eikä mikään Abrahamin veroinen, — vain semmoinen pieni, vähäpätöinen ihminen, jonka uskoa Herra tuskin välitti niin voimallisilla keinoin koetella.

Ja niin tapahtui, että Greeta, joka saattoi panna merkille nuppineulankin putoamisen, ei tahtonut panna merkille tätä untansa. Silloin kuului jokin risahdus ulkoa. — Helge tulee kotia, — päätti hän, tyytyväisesti huoahtaen, ja rupesi ajattelemaan jokapäiväisiä, — kattilaa, — jäikö kissa ruuatta, — oliko huomenna kannettava perunoita tupaan, ja muuta sellaista.

Ja kun Helgeä ei kuulunut, juolahti hänen mieleensä vallaton ajatus: jospa salaa tirkistäisi, mitä se oikein siellä hommaa!

Greeta nousi paitasillaan vuoteesta, meni akkunaan ja raotti hiukan uutimen toista syrjää.

Hän katsoi ensin liiteriin päin, olisiko Helge siellä.

Sitten katsoi kaivoa kohden ja näki ihmeeksensä vieraan tytön kurottavan päätään koivun riippuvien virpien välitse, joita piteli käsin hajalla. Vieressä hän näki lehväin pimennon alta miehen jalat.

— Joko tänne yökulkijatkin osaavat! — ajatteli Greeta, ja kun teroitti katsettansa, erotti hän miehen vartalonkin, ja tunsi Helgen.

Rajusti, niin rajusti se sydän sykähti, että täytyi käsin painaa, ja polvet väsyivät. Greeta istui vuoteenlaidalla ja heilutteli päätään käsien varassa.

— Jumalani, Jumalani, Helge on jo uimassa… Enkö minä tätä jo kauan sitten aavistellut, vaikka petin itseäni valheellisilla kuvitelmilla! Enkö häntä öisin odotellessani muistellut Anders vainajan sanoja: "Kun Helgelle se aika tulee, älköön ottako ketä sattuu, vaan menkää vierailemaan sinne alas kotipuoleen ja ottakoon hän jonkun Töötarin serkuista." Ja minä? Mihin olen minä hänet vienyt! Olenko todella niin huono ihminen, että olen tahallani viivytellyt, itsekseni laskien: meidän on tässä kaikkien niin hyvä olla, ei se aika ole vielä tullut, ehkei tule ollenkaan. Olenpa minä hölmö: ehkei tule ollenkaan! Eikö se tule kaikille, eikö se tullut meillekin vanhuksille? Voi minua sentään! Voi minua katalaa ihmistä! Olenko myöhästynyt! Jäävätkö vainajan sanat täyttämättä?

Ja Greetan muistui nyt elävästi mieleen, että Andersin hautajaisissa Töötarin lihava leski oli monta kertaa nostanut silmänsä Helgeen, mieltynein kasvoin mittaillut häntä, suopeasti arvostellen pojan viisautta ja kauniita tapoja, ja lähtiessä käskenyt Greetan välttämättömästi käymään Helgen kanssa Töötarissa.

— Herra, Herra, älä jätä minua, tue ja turvaa minua. En minä enää taistele Sinua vastaan enkä riuhdo itseäni Sinusta irti. Ota minua jälleen kädestä ja viekäämme yhdessä hänet Töötarin leskelle.

Greetan näin vaikeroidessa aamu jo sarasteli.

Silloin vihdoin kuului kuistilta jalan pyyhkäisyä porrashavuihin ja sitten hiipiviä askeleita eteisestä.

Greeta sujahti nopeasti vuoteeseen ja ummisti silmänsä. Hän oli sikeästi nukkuvinaan, ettei Helge syötyänsä istuisi hänen vuoteensa laidalle ja niin ehkä tulisi puhutuksi semmoista, josta Helge voisi arvata hänen salaiset aikeensa ja koko asia mennä auttamattomasti pilalle.

GREETAN SALAJUONET.

Sillä Greeta tunsi tarkkaan Helgen luonteen ja tiesi, että jos vain ei joku tuuma syntynyt Helgen omassa päässä, oli melkein turhaa yrittääkään sitä sinne ajaa. Ja erittäinkin, jos asiata ajoi salateitä, peitetysti, ja Helge pääsi jotenkuten huomaamaan. Sillä hän oli nopsa arvaamaan mitä toinen ajatteli, vaikka kieli olisi kuinkakin kaukaisia rantoja kiertänyt.

Tärkeintä oli siis saada tuuma syntymään Helgen omassa päässä.

Greeta ymmärsi hyvin, että sellaiset tuumat syntyvät omassa päässä vain silloin, kun mies itse kiintyy johonkin tyttöön eikä toisen tyrkytyksestä. Mutta miten tehdä matka Töötariin niin, ettei Helge sen tarkoitusta arvaisi ja kohta ottaisi tyrkytykseksi? Kas siinä koko kysymys. Vain Herra yksin osaa panna asian alulle niin viisaasti, ettei Helge mitään tyrkytystä huomaa ja rakastuu johonkin Töötarin lesken tytöistä.

Sen vuoksi tässä ei ollut neuvona muuta kuin jäädä odottamaan Herran tietä.

Greeta antoi seuraavan päivän mennä, ollenkaan omasta alotteestaan virittämättä minkäänlaisia pauloja Helgelle. Että asialla oli kiire, senhän toki Herra ymmärtää paremmin kuin Greeta.

Illan tultua Helge läksi taas kylälle.

Greeta antoi kolmannenkin päivän mennä ryhtymättä mihinkään omiin suunnitteluihin. Senverran vain, että puolista syötäessä, huolettomasti huokaisten sanoi tahtovansa laskea, miten monta vuotta he jo olivatkaan olleet näkemättä yhtäkään sukulaistaan.

Silloin Helgen silmät nousivat lautaselta suoraan äitiin ja jäivät häneen tuijottamaan.

Greeta teki pian asiaa pankon luokse, hieroskeli siinä jotakin, pakeni vielä kamariin ja siellä tuskissaan kyseli itseltään: jokohan, jokohan se olisi huomannut!

Asiaa ei voinut parantaa muuten, kuin viemällä Helge harhaan.

Mutta ei Greeta vielä sinä päivänä mitään sanonut. Seurasi vain salavihkaa Helgen ilmeitä ja eleitä, pääsemättä selvyyteen, oliko Helge huomannut vai ei.

Illan tultua Helge — ei lähtenytkään kylälle, vaan jäi yöksi kotiin.

Se oli Greetan mielestä merkki pahaan suuntaan, nimittäin että Helge oli kuin olikin huomannut. Ja Greeta syytteli itseään Herran edessä, ettei ollut voinut pitää suutansa kiinni, ja koko yön hän mietti keinoja miten erehdys olisi vielä korjattavissa ja miten Helge olisi eksytettävä epäluuloistaan. Aamupuoleen asia selvisi hänelle.

Heti suuruksen jälkeen hän sanoi, että voisikohan Helge jäädä yksin kotiin, jos hän tämän Titan kanssa tästä lähtisi Töötarissa käymään?

(Titaksi sanottiin Helgen nuorinta, kotona olevaa sisarta).

Helge vastasi iloisesti:

— Miksei!

Ja Tittakin rupesi ilosta hyppimään.

— Antaisikohan se isäntä hevosta? — sanoi äiti.

Helge vastasi vielä iloisemmin:

— Miksei se sitä antaisi. Hyvä mieshän se on.

Äiti sanoi:

— Kun ei vain antaisi sitä villiä hevosta. Osanneeko Titta sitä ajaa?

Titta rupesi kiivaasti väittämään voivansa ajaa mitä hevosta tahansa, ja Helge vain kannatteli Tittaa eikä ollenkaan sanonut: ehkä olisi parempi, että Titta jäisi kotiin ja minä lähtisin äitiä viemään. Olisi toki luullut Helgen niin sanovan. Oikein täytyi ihmetellä, miten se Helge saattoikin olla noin epäkohtelias. Antoi heidän vain mennä, villi hevonen, autoja vastaan, kääsit ojaan … ja Helge vain: miksei, hyvä mies! Ja niin iloisesti! Aivan kuin sitä vain toivoisikin, että äiti ja Titta lähtisivät ja hän jäisi kotimieheksi.

Jotta Helge vihdoinkin ymmärtäisi peräti mahdottomaksi jättää koti naisväettä, oli Greeta juuri sanomaisillaan: Entä lehmä? kuka sitä lypsäisi? Mutta älysi aivan viime nipassa, kuinka varomatonta olisi niin sanoa, sillä Helgehän heti huomaisi hänen pitävän välttämättömänä jättää Titta lehmää hoitamaan. Hän siis teroitti koukun paremmaksi ja huomautti lehmäasiasta toisin sanoin:

— Kyllähän Helgekin osannee lehmän lypsää niinkuin Tittakin hevosta ajaa.

Titta tuli kohta totiseksi, sillä hän ei voinut mitenkään kuvitella Helgeä lypsäjänä ja alkoi aavistaa ketä äiti oikeastaan tahtoi mukaansa.

Mutta Helge sanoi reippaasti:

— Miksi en minä osaisi? Vetää vain, kyllä heruu.

Nyt Greeta suorastaan kiukustui:

— Vetää, vetää, niin että nänni käteen heltiää.

Helge katseli äitiä vähän pitkään ja sanoi:

— Minuako äiti mukaan tahtoo? Olisitte kohta sanonut.

Nyt alkoivat Greetan asiat mennä aivan pilalle. Hän kiukustui siitä vielä enemmän ja sanoi:

— Soh lapset, hiljaa! Minä lähden Titan kanssa ja sillä hyvä!

Ja nyt olivat Greetan asiat pirstaleina. Aivan auttamattomasti. Hän itkeskeli itsekseen monta kertaa sinä päivänä, milloin kamarissa, milloin navetassa, milloin pankonkin ääressä, jos sattui yksin tupaan.

Mutta jo seuraavana Helge kysyi, että milloinkas äiti Titan kanssa lähtee?

Greeta sanoi, että täytyy vähän tytön vaatteita korjailla.

Illalla ennen kylälle lähtöä Helge kysyi, joko ne Titan vaatteet olivat korjatut?

Greeta, joka ei ollut ottanut mitään vaatteita esillekään, sanoi, että pianhan ne vaatteet korjaa, kunhan saisi marjatkin noukittua, suotta joutuvat rastaitten ruoaksi.

— Kyllä me — kyllä minä ne noukin, — ehätti Helge sanomaan.

Seuraavana huomenna Helge tuli tupaan kiiruusti kuin hyvänkin asian suoritettuansa ja kertoi isännän luvanneen valakan, joka ei autoja pelkää eikä ollut vauhko, tuskin sitä piiskallakaan sai juoksemaan.

Titta meni aivan surulliseksi, sillä ellei villiä hevosta, niin yhtä hyvä kotona.

Greeta ajatteli, että jos näin jatkuu, niin toden teolla tästä tulee lähtö Titan kanssa. Mutta hänellä olikin jo uusi juoni mielessä.

Hän meni puutarhaan, jossa Titta oli jo innokkaassa marjain poiminnassa, istahti tämän viereen muka päivää paistattaakseen, huokasi ja sanoi:

— Enpä ole sinulle vielä milloinkaan kertonut miten minut nuorena tyttönä — noin juuri sinun ikäisenäsi — jätettiin ensi kerran yksin pitämään taloutta vanhassa kodissani.

Titta noppi marjoja, pani jonkun suuhunsakin, ja odotti jatkoa ensin mitään sanomatta. Sitten istahti viereen.

Greeta alkoi kertoa, miten hauskaa hänen oli ollut, kun hän, hame nostettuna vyötäryksen alle, ensi kerran sai itse kuoria ja siivilöidä maidot, kaataa astioihin, ja muuta sellaista!

Mutta Titta ei vain innostunut, saati vaihtanut Töötarin matkaa maitoihin. Kävi ilmi, että häntä oli vietelty toiseltakin taholta. Helge oli — sanoi Titta — vähän aikaa poiminut hänen kanssaan marjoja ja kertonut isännän kyllä antavan sen villinkin hevosen, ja että sitä kun kiristi ohjaksista, niin se totteli kuin koira, ja autojen vastaantullessa ei tarvinnut kuin kääntää ympäri, niin se ei hievahtanutkaan. Helge oli sitäpaitsi sanonut, ettei tarvitse kaikkia marjoja noukkia, hän ottaa kyllä apulaisen.

Greeta alkoi siis esitellä vain uusia matkan viivytyksiä. Ja mitä parempia hän päivä päivältä keksi sitä innokkaammaksi Helge kävi matkaa kiirehtimään. Kun Titan vaatteet yhä pysyivät korjaamatta, kantoi Helge ne tuvan pöydälle ja alkoi itse arvostella, mitä niille olisi tehtävä. Hevosen, sen valakan, toi kerran nähtäväksi ja pyöritteli sitä pihalla, hosuen piiskalla selkään, mutta hevonen nosti vain päätään ja käveli.

Ottipa Greeta lopultakin voiton.

Eräänä päivänä näytti Helge laimentuneelta. Ei kertaakaan kysynyt milloin lähtö tulee. Oikein häntä tuli surku. Ja kun Greeta hänelle lohdutukseksi itse sanoi, että ehkä ensi viikolla lähdetään, sanoi hän vain: hm, onko tuolla niin kiirettä.

Sillä välin oli jo syksy tullut tai oikeastaan vasta se aika, jolloin siellä täällä koivu kellastuu ja kesävieraat tavarakuormineen ja piikoineen palaavat kaupunkiin. Helge oli lainannut hevosen ja vienyt hänkin jonkun huvilan tavarat asemalle.

Juuri siltä retkeltä palattuaan näytti hän niin alakuloiselta, että
Greetan sydäntä vihloi ja hän sanoi:

— Minä lähden huomenna Titan kanssa.

Sillä hän ajatteli: lähden ja viettelen Töötarin lesken tulemaan jonkun tyttärensä kanssa täällä meillä käymään. Näkevät Koivikon ja ihastuvat. Ja jos Herra tahtoo, kiintyvät nuoret toisiinsa.

Silloin Helge sanoi:

— Niinkuin äiti tahtoo, ja kaiketi minä saisin hevosen jo huomisestakin, mutta eikö olisi parempi minun lähteä äidin kanssa?

Greetan kasvot menivät aivan punaisiksi. Hänen ilonsa oli niin suuri, että hän olisi suin päin lentänyt Helgen kaulaan, mutta silmänräpäyksessä hän oli älynnyt, kuinka tärkeätä oli salata juuri ilonsa. Hän otti kaikkein surullisimman huokauksensa ja sanoi sopivan väliajan kuluttua:

— Ehkä olisi niin parasta.

Muuta hän ei uskaltanut lisätä äänen värisemisen tähden, ja piti sitä hyvänäkin, sillä tiesi mitä liikoja hän olisi voinut innoissaan purkaa.

Tittaa he nyt vain saivat vuorotellen lohduttaa, joka itki silmänsä ihan turvoksiin.

— Ei tästä äkkiä lähdetä, sanoi Helge hänelle. — Pitäähän meidän yhdessä vielä hunajakin koota.

Mutta Titta vain itki ja ahmasi ilmaa. Hän hellitti vähän vähemmälle vasta kun äiti keksi sanoa:

— Kirnutakin saat. Ajattelepas — kirnuta! Hur-hur…

Sillä kirnuaminen oli todella Titan haaveiden huippu. Ja kun hän asiaa ehti tarpeeksi sulatella, tyytyi hän liiaksikin kohtaloonsa. Siten liiaksi, että alkoi alinomaa riipuskella äidin kupeella ja kiusata kiirehtimään lähtöä: milloinka menette ja ettekö jo lähdekin.

Mutta Titan suruksi äidin matkatouhut kävivät päivä päivältä yhä vähemmän kiireellisiksi, ja tyyntyivätpä melkein yhtä laimeiksi kuin olivat Helgen, senjälkeen kuin Helge ei enää ollenkaan käynyt kylällä.

Helge oli Greetasta muuttunut taas aivan entiseksi hyväksi Helgeksi. Luki jälleen raamattua milloin ja mistä kohdin äiti vain tahtoi. Kerroskeli satuja ketun viekkaudesta niin että vesi valui Titan suusta. Ja joskus valvoi, noin vain kirjoittaa rapistellakseen jotakin paperille kamarin pöydän ääressä. Nukkui yönsä rauhallisesti kuorsaten. Ja aamulla jo sangen varhain meni töihin. Palannut oli takaisin ihana, vanha kotirauha. Miksipä siis Greetalla olisi ollut erikoista kiirettä sitä matkoilla häiritsemään!

Siihen aikaan Helge taas ajoi lautoja, ei tosin venelautoja, vaan tavallisia yksituumaisia ja kolmivartteja, eikä ajanut liiteriin, vaan toi ihan tuvan ääreen.

Heillä oli sellainen tapa, ettei äiti mielellään kysynyt, mitä tuosta nyt tehdään, vaan juuri sillä kysymättömyydellään tahtoi osoittaa Helgelle täyttä arvonantoa, niinkuin isännälle, joka tietää mitä tekee. Ja Helge puolestaan, joka ei yleensäkään mitään kyselyjä rakastanut, oli tästä äidin arvonannosta erittäin tyytyväinen. Kyllä hän aikanansa itse sanoi, jos sanominen oli tarpeen.

Kovasti tuo lautain tuonti ihan tuvan ääreen sentään kutkutti Greetan uteliaisuutta, ja vallankin kun Helge tuli metrimitta kädessä sisälle, katseli kattoon ja seiniin, ja mittaili välimatkoja. Vihdoin Helge puhkesi puhumaan ja sanoi ajatelleensa, että tästä tuvasta voisi hyvin tehdä kaksi, toisen kyökiksi ja toisen kamariksi. Ovenpuolinen, pienempi osa olisi kyökkinä ja isompi kamarina.

Greeta alkoi uskollisesti kuvitella mieleensä tätä tupaa jaettuna valkoisilla laudoilla kahteen osaan, ja kun kuva sitten piirtäytyi hänen eteensä, oli se niin hämmästyttävän mahdoton, että hänen tuli oikein surku Helgeä. Mutta hän sanoi sentään kohtuullisen myöntyisästi:

— Niin, kuinkahan olisi? — Ja oli hänkin katsein mittailevinaan suhteita.

Mutta kun Helge sitten sanoi, että olisi myöskin hyvä laittaa oikea hellauuni tuon pankon ja kolmijalan sijaan, niin Greeta jo peräti hämmästyi ja häpesi. Hän alkoi noloudessaan hiljaa hieroa polveaan eikä voinut olla painamatta silmäluomiaan alas.

— Mitä minä vanha ihminen tässä vielä hellalla, — sanoi hän.

Helge ei sanonut mitään, vaan jatkoi mittauksiaan välikaton rajasta laittaan ja pankosta seinään. Sitten seisahti keskivälille ja naputellen mitanpäällä permantoon kysyi:

— Tähänkö se ovi tulisi?

Greetan täytyi ottaa hylätty kuva uudelleen esiin ja ajatella siihen ovikin. Mutta kuinka voi päättää mihin ovi tulee, ennenkuin ymmärtää mihin tarkoitukseen huonekaan tehdään? Ketä sen oli tarkoitus kyökistä erottaa? Helgen sen näkyi vain aina pitävän jotakin rakennella, siinä taisi olla koko asia, ja kun kotona ei enää ollut mitään suurentamista niin piti ruveta pienentämään! Kyökki kuin mikäkin karsina. Mitä ihmeitä se poika ajatteli?!

Vastaus Helgen kysymykseen alkoi jäädä jo liian pitkän ajan taaksi, mutta kun Greeta ei vieläkään voinut keksiä tarkoitusta huoneelle ja Helge yhä naputteli, pani Greeta kysymyksen ja vastauksen välille aluksi vain:

— Hm.

Ja jatkoi sitten miettimistään. Mitä ihmettä tuolla huoneella voisi tehdä? Maitohuoneeksi? Liian lämmin. Tyttöjen huoneeksi? Miksi ei nukkua tuvassa niinkuin ennen? Vai Helgekö tahtoi ruveta nukkumaan häveliäästi naisista erinänsä?

Silloin, juuri sinä hetkenä, singahti Greetaan kuin salamana uusi ajatus: Jos Töötarin leski jonkun tyttärensä kanssa todella tulee vastavierailulle ja jos Koivikon pitää heitä miellyttää, niin ei se ainakaan ilman hellaa heitä miellytä.

— Hella, hella, tietysti, — sanoi Greeta kohta.

— Niin, mutta ovi? — kysyi Helge ja taas naputteli.

Greetan mittasuhteet olivat tuossa tuokiossa selvinneet. Hän meni koko joukon kauemmas sitä seinäviivaa, jota Helge oli osoitellut. Kyökki tuli siten paljon tilavammaksi kuin Helgen ajattelema.

— Ja ovi? — toisti Helge.

— Niin oviko? — sanoi Greeta etusormi huulilla, ja tavoitteli askelillaan sitä paikkaa, missä hänen mielestään kyökin oven tuli olla.

Ja tapahtui, että Helge oli muuttanut naputtelemaan juuri sille kohtaa, mihin Greeta asettui ja he sanoivat yhtaikaa:

— Tähän ovi.

Nytkös he alkoivat olla yhtä mieltä kaikessa! Eivät vain oven ja seinän asioissa, vaan: missä pöytä, missä kaappi, missä astiahyllyt, missä vesikorvo… Sen toisen huoneen asioihin ei kumpikaan tullut kajonneeksi.

Ja samaa iloista yksimielisyyttä jatkui sitten rakentamisenkin aikana. Greeta katseli kaikki lautain nostot ja kiinnitykset, piteli laudan toisesta päästä kun Helge tarkkasi vatupassia, hyöri ja hääri, suorastaan — rakensi.

Niissä puuhissahan ajan pitkään Tittakin lohduttautui. Hän sai tämän tästä juosta tehtaalle kauppiaalta uusia nauloja ostamaan. Ja se se hauskaa oli. Sentään vieläkin hauskempaa oli Helgen kanssa ajaa tiiliä kotiin, noppia niitä kuormaan ja kuormasta. Ja hauskinta kaikesta saada sekoittaa muurisavea ja hiekkaa, kun Helge perusteli hellauunin pohjaa. Mutta kaikkein-kaikkein hauskinta oli silloin, kun he äidin kanssa, äiti maaten yläruumis pöytää vasten ja Titta kokonaan pöydällä katselivat ikkunasta ja odottivat Helgeä, joka oli lähtenyt asemalta vankkureilla tuomaan hellatarpeita.

Syksy oli silloin jo niin myöhäinen, että maa oli paksussa roudassa, ja jo kaukaa kuului vankkurien lähestyminen. Mutta mättäisessä, jäätyneessä kotiviidakossa oli pyöräin kolina ja rautain räminä niin ankara, että heidän täytyi ihan katketakseen nauraa.

Varmaankin hevonen ei ollut jaksanut vetää yhteen menoon ylämäkeen, koska kolina pysähtyi ja tuli ihan hiljaista.

— Se lepuuttaa hevosta, — sanoi äiti.

Silloin kuului Helge laulavan, ei tosin mitään virttä, vaan sellaista iloista hoilotusta.

— Mitäs te itkette, äiti? — kysyi Titta.

— Sitä minä — sanoi Greeta — että näin vanhaksi olen jo elänyt enkä sittenkään tahtoisi ikinä kuolla täältä Koivikolta.

Titta, joka oli niin nuori, että hänen rintansa oli juuri vasta alkanut paisua, ei ottanut kuuleviin korviinsakaan tuollaisia puheita, vaan huusi että nyt se jo taas tulee!

Ja Helge ajoi hella-aineet törmälle.

Mutta kaikkein hauskintakin hauskempaa oli Titan mielestä liikutella heliseviä hellanrenkaita, ihmetellä paistinuunia ja sen irtonaista peltiä, väännellä vesisäiliön vaskitappia, ymmärtää pesän osastot, nähdä kuinka hellalevy sovitettiin tulenkestävien tiilien päälle, kuinka sitten kaikki oli paikoillaan, säiliö täytettiin, lastut pantiin pesän yläosaan ja tuli pohisten paloi kovassa vedossa, tiputellen tuhkakipunoita alaosaan.

— No nyt äiti, perunat tulelle, — sanoi Helge tuoden kamarin uunista sen pienemmän padan, jolla he olivat keittäneet muurauspuuhien aikana.

Greeta oli katsellut hellan komeroita ensin vähän oudostellen. Mutta siitä asti kun hän huomasi, että perunapadan poristessa kävi toisella hellanreiällä yhtaikaa kahvivettäkin kiehuttaminen, ja vielä lisäksi, että samalla tulella kuumeni sekä säiliö että paistinuuni, mieltyi hän hellaan peräti ja se tuli hänelle pian yhtä rakkaaksi kuin kodin muutkin laitokset. Titan kanssa heille usein tuli melkein riita, kun hellan ääressä ei ollut sijaa kahdelle ja Titta ei mitenkään olisi malttanut pysyä poissa keittohommista. He olivat joskus molemmat ihan punaiset liiasta hellanääressä seisomisesta ja hellakin oli Helgen mielestä usein turhaan noin tulikuumaksi hehkutettu.

MATKAVALMISTUKSET.

Näissä tavattomissa rakennus- ja uudistuspuuhissa oli aikaa kulunut niin pitkälle, että oli jo talvi tullut.

Greeta oli onnellinen. Aamulla iloitsi päivän alkamisesta ja illalla levollemenosta. Mitään ikävyyksiä hänelle ei ollut sattunut syksystä asti, paitsi semmoista, jota ihminen ei voi surra, koska asia ei ole riippunut hänestä. Semmoinen pieni ikävä oli, että ruoka-aineet, jauhotkin ja erittäin kahvi, olivat joittenkin sota-aikain vuoksi tavattomasti kallistuneet, että niitä sai lopulta vain annoksittain pitkän odotuksen perästä, ja vielä, että heidän kuopastaan käytiin mittaamassa perunat ja sanottiin osan joutuvan yleisiin tarkoituksiin. Greeta ajatteli, että totta se on oikein, koska esivalta käskee. Helge olisi kyllä tiennyt näistä asioista parempaa selvää tehdä, mutta Helge ei rakastanut ollenkaan semmoisista puhella ja hankki vain tiesi mistä aina kaiken mitä taloudessa tarvittiin.

Maa oli kyllä jo valkoisena yltä yleensä ja routapohja isommillekin lumille hyvin perustettu, mutta lunta oli kuitenkin siksi niukasti, että ennen pyryjen alkamista pelloille rakennettavien multapohjain kiireellinen ajaminen oli vaivaloista. Reki kiljui ja kallisteli jäätyneissä vaoissa ja kuormat kaatuilivat. Taivas oli kirkas, tuulenhenki pohjoisessa, ilmat pakastuivat pakastumistaan, nurkat paukkuivat, tilhet ja punatulkut olivat syöneet pihlajanmarjat ja hävinneet. Mutta vaikka vanhat ihmiset ennustivat suuriakin pyryjä, niin pyryjä ei vain kuulunut, ei edes pieniä.

Ja vaikka näin oli päästy jo yli joulun, ei Koivikolla vieläkään puhuttu matkalle lähdöstä mitään. Se näytti ikäänkuin häipyneen pois Helgen mielestä, ja Titalta se oli jo peräti unohtunut.

Ei niin tosin Greetalta, vaikka hän vaan osasi varoa suutansa. Hän muisti hyvinkin usein, missä tarkoituksissa oli alun pitäen näihin ihaniin hellavehkeisiin suostunut, mutta hän vain tapaili turhaan kyllin viatonta sanontaa, jolla olisi voinut ottaa matka-asiat uudestaan puheeksi niin, ettei Helge huomannut noita tarkoituksia. Sitäpaitsi, olihan kelikin vielä perin huono, vallankin eteläpuolen lakeuksilla. Ja myös pyryjä ennusteltiin. Kuka pyryihin lähtee! Jahka nekin ensin asettuvat.

Ja niin eleltiin Koivikossa vanhaa hyvää elämää. Greeta ja Titta nukkuivat uudessa huoneessa ja heräsivät vasta kun kissa aamulla pyörähti vuoteelle ja häntä pystyssä käveli heidän päällään, tai kun Helge jo kolisteli kahvipannua keittiössä. Helge oli muuttanut yksin kamariin, meni varhain mullanajoon talon pelloille tai potkurilla jonnekin torppaan huutokauppamieheksi tai pesänselvityksiin, mutta iltaisin edelleen usein rapisteli kynää kamarissaan toisten jo mentyä levolle.

"Mitähän se oikein kirjoitteleekaan niille sisarilleen, — ajatteli Greeta, — varmaankin, että ettekö jo ala tulla, meillä on uusi huone ja hellakin, tulkaa jo!"

Kysyi hän vähän sitä jo Titaltakin, että eikö olisi sattunut joskus vilkaisemaan.

Titta oli kyllä sattunut joskus vilkaisemaan, mutta ei sanonut osanneensa kirjoitusta lukea, kun se oli — suomea. Ja nyrpisti nenäänsä.

— Suomea?!

Greeta hämmästyi suuresti. Kelle hän suomeksi kirjoittaa? Erilaiset mahdollisuudet ja mahdottomuudet lämähtivät häneen yhtaikaa ja keskenään niin sekavassa ristiriidassa, että hän suuttui Titalle ja polkaisten jalkaansa tiuskaisi:

— Älä sinä sitä suomea sano rumaksi, se on yhtä hyvää kieltä kuin meidänkin!

Mutta kelle ihmeessä Helge suomeksi kirjoittaa, ajatteli hän itsekseen ajattelemistaan.

Ja siitä hetkestä asti haki Greeta tilaisuutta vilkaistakseen itse, salaa sekä Titalta että Helgeltä.

Päivällä ei ollut yrittämistä, sillä Helgen pöytälaatikko oli lukittuna ja avain liivintaskussa.

Mutta tapahtui, että Titta oli illalla navetassa ja Helge pistäysi kamarista hetkeksi ulos.

Silloin Greeta raotti kamarin ovea. Ja aivan oikein: paperi oli levällään pöydällä, mustepullo auki, sen suussa kynä kallellaan. Greeta juoksi uuteen tupahuoneeseen, vetäisi korin pohjasta silmälasit semmoisella kiireellä, että kaikki sukat, puikot ja kerät hyppivät lattialle, ja riensi kamariin. Aikaa meni myös paljon siihen, että hänen piti huonon näkönsä vuoksi, aina kun lankakin oli pahemmin sekauksissa, katsoa hyvin kaukaa ja asettaa lasit tarkalleen noin puolitiehen silmän ja neuleen välille, jolloin solmu näkyi suurena ja selvänä. Nyt oli kiireessä vapisevien käsien vuoksi tämän välimatkan nopea löytäminen sitäkin vaikeampaa. Kirjainten ja suomalaisten sanojen sekamelskasta ehti hän selvään nähdä vain kaksi sanaa, ja nekin vasta kun oli kääntänyt paperin etusivun näkyviin. Ne sanat olivat Rakas ja Maija. Silloin Helge jo kopisteli lunta jaloistaan.

Hienoa lumenvitiä ja paksuja kimpaleita oli vuorotellen satanut iltapäivästä asti ja ilma milloin lämminnyt milloin jälleen pakastunut.

— Sulanneeko tuo vielä? — sanoi Helge äidille, joka seisoi jo keskellä keittiötä. Helgen piti oikein luudalla hieroa nuoskaa lunta jaloistaan.

Greeta sanoi:

— Sulaa tai on sulamatta, mutta kyllä meidän nyt on lähdettävä.

— Minne lähdettävä? — kysyi Helge viattomasti hämmästyen.

— Töötariin, — sanoi Greeta.

Helgen silmät pyöristyivät ja luuta putosi hänen kädestään. Hän katsoi kauan äitiä ja näki selvään, että nyt sillä oli sellainen hetki, jolloin hänen sanansa olivat peruuttamattomat.

Ottaen luudan maasta ja jälleen saappaitansa hieroen Helge sanoi verkkaan ja sävyisästi, että onhan matka pitkälle viivästynyt, mutta kyllä nyt oli sentään kaikkein pahin aika lähteä: jos suli, niin olivat tiet liejuna, — jos pakastui, nousi pyry.

— En tiedä sataako vai pyryää, — sanoi Greeta, — sen vain tiedän, että me lähdemme ylihuomenna.

Helge sanoi:

— Niinkuin äiti tahtoo.

Ja kaikki menivät maata.

Sinä yönä ei Greeta kertaakaan huokaissut, sillä hän huokaili tavallisesti vain tyytyväisyydestä ja korkeintaan pienistä vastoinkäymisistä, mutta se, että aamupuoleen yötä tuuli paiskeli hienoa, sihisevää jäävitiä laseja vastaan ja ulvahteli uunissa, se oli suuri vastoinkäyminen.

Senvuoksi hän, ajateltuaan ja suunniteltuaan iltayöstä, mitä kaikkea oli koottava matkamyttyyn ja mitä kaikkea huomenna vielä ehdittävä tehdä — sillä yhä uusia tehtäviä ja muistettavia kasaantui jo ajateltujen lisäksi — nyt aamuyöstä ajatteli:

Tämä pyrynnousu on Herran rangaistus minulle viivyttelyistäni ja siitä, etten ole lähtenyt hyvän sään aikana. Todella, enkö ole elänyt ilman Herraa koko tätä pitkää syksyä! Miksi, miksi ei Herralla ole oikeata ääntä, että ajoissa sanoisi kuuluvasti: Greeta! Tai oikeita voimia niinkuin ihmisillä, jotka merkin antaakseen voivat hameesta nykäistä? Aina vain pitäisi muka kysellä: pitelenkö kädestä vai enkö pitele. Ja totta puhuen en nytkään tiedä, vaikka olen päättänyt lähteä, piteleekö Herra minusta vai eikö pitele. Voi melkein yhtä hyvin ajatella Herran sanovan: älä lähde pyryyn. Siiskö että anna asiain vain olla ennallaan, päivän tulla, toisen mennä. Tai ehkä vielä: älä ollenkaan lähde, anna Helgen vain mennä naimisiin sen suomalaisen Maijan kanssa. — Maijan?! — Mikä Maija se on? Talontyttöjäkö vai tehtaan letukoita? Laillinenko vai äpärä? Tervekö vai tautinen? Mutta kuka oli pannut Anders vainajan suuhun ne sanat: kun se aika Helgelle tulee, älköön ottako ketä sattuu. Kuka? Vastaa selvästi, Herra! — Jaha: ei ollenkaan lähteä. Mutta hukuttaako sinä hänet aiot, niinkuin sen pojan annoit aaltoihin läkähtyä? Ja minunko pitäisi vain käsi kädessä päältä katsoa!

Greeta hyppäsi vuoteesta, pujotti alushameen yllensä ja kiristi lujasti vyötäisiinsä. Kaukana huokailemisesta! Hänen huulensa olivat yhteenpuristettuna viivana ja liikkeet ylen päättäväiset.

Päivä jaksoi tuskin vaalistua, niin paksussa huurussa olivat ikkunat. Ja joskus puuskat ulkona yltyivät niin, että koko tupa tutisi. Jäätävä tuuli oli huoneista vienyt kaiken lämmön ja hyvinkin suljetun ulko-oven jostakin rakosesta sittenkin puhaltanut pitkän, harjakkaan lumihännän eteiseen. Olisi ensimmäiseksi pitänyt panna valkea keittiöön ja kamariin, mutta Titta unenpöpperössä ei saanut lumen vuoksi ovea auki, ja sitäkös Greeta nyt jouti tekemään, kun kaikissa kiireissä piti vielä ehtiä Helgen sukatkin parsia.

Helge nukkui tavallista kauemmin eikä noustuaan näyttänyt olevan tietääkseenkään eilisistä puheista. Lapioi vain lunta oven edestä. Sitten viskeli hajalle pahimmat pyrykinokset tuvan ja navetan väliltä, puhdisti polun kaivolle, työnteli kelkalla vedet pihattoon ja keittiöön, hakkasi vajassa polttosälöt, kopisti ne yksitellen lumesta, latoi pieneen pinoon, etteivät uudelleen lumettuisi, toi sylillisen kyökkiin ja itse keitti kahvin, koska Titta oli mennyt lypsyyn ja äidillä näytti olevan muuta touhua.

Näistä monista toimista ei Greeta oikeastaan voinut Helgeä moittia, sillä ne olivat kyllä välttämättömiä. Sitä hän ei sentään voinut olla itsekseen harmittelematta, että Helge suoritti ne tänäpäivänä aivan yhtä rauhallisen hitaasti kuin jonakin muuna päivänä. Mutta kun Helge kahvin juotuansa sitten vielä meni avoliiteriin, sielläkin vielä lapioidakseen lumia ja rupesi kokoomaan peremmälle kaluja ja ainepuitaan, loppui Greetan kärsivällisyys. Hän veti jalkaansa Helgen pieksut, vyötti Helgen palttoon lujasti ympärilleen, koska ei saanut kuin kaksi ylänappia kiinni, painoi alas vedettävän karvalakin päähänsä, veti vantut käsiinsä ja meni ulos.

Lypsyltä tullessaan Titta näki, kuinka äiti, syvissä kinoksissa kahlaten, helmat ja pitkän palttoon liepeet lunta viistäen, painoi tielle päin ja hävisi pyryyn.

— Missä äiti on? — kysyi Helge kyökkiin tultuaan.

Titta kertoi näkemänsä. Helgen ensimmäinen ajatus oli ottaa sukset hiihtääkseen äidin jälkeen, mutta hän ei löytänyt pieksujansa ja Titta selitti hänelle kuinka päin asia oli.

— Ai, ai, ai, sitä mammaa, — päivitteli Helge onnettomana, — ja eikö sillä muuta ollut jaloissa? Minä tiedän, että naiset kastuvat lumessa paljon ylemmäs pieksun varsia. Ja minä tiedän myös, minne asti hän on mennyt.

— Minne?

— Saatpahan kuulla.

Mutta Titan ei tarvinnut kuulla. Sillä jonkun ajan kuluttua hän sai nähdä. Isäntä itse saattoi Greetan liistereellä Koivikolle ja ajoi kuistin eteen. Eikä edes tarjottua kahvia huolinut, vaan hyppäsi seisaalleen rekeen ja pyryytti takasin. Oli vain lähtiessä sanonut:

— Saa sen oriin tulla aamulla noutamaan, mutta pahasti nyt pyryää.

— Mitenkäs äiti tämän teki? — kysyi Helge äidiltä, joka aivan kuumana riisuskeli eteisessä päällysvaatteita ja puisteli niitä lumesta.

— Kun eivät muut mene hevosta toimittamaan, niin kaiketi se oli minun toimitettava, — sanoi Greeta ja alkoi vimmatusti piestä karvalakkia vasten seinää.

— Ja vielä oriilla lähtisitte! — sanoi Titta päätään heilutellen.

— No, no, — sanoi äiti, — osaa Helge sitä ajaa, koska Tittakin osaa.

— Ja äitikö tämmöisessä pyryssä? — ihmetteli Helge. Johon äiti vastasi, vieden vaatteet kyökkiin, ja hiukan pehmiten:

— Tänään vähän viskelee, huomenna voi olla selvä.

Äiti suli päivän kuluessa siitäkin vielä vähäisen, erittäinkin kun Helge häntä auttoi matkavaatteiden pieksännässä ja sitten häthätää pani kuntoon silitysraudan, jonka pulikka oli irtautunut. Mutta iltapäivällä pyry vain yltyi ja Helge laimeni, sillä hän alkoi pitää huomista lähtöä mahdottomana. Tittakin, jättäen äidin omiinsa, rupesi vain maitoastioita järjestelemään ja kanniskeli kirnua, jotka toimet olisivat olleet vasta lähdön jälkeen tehtävät. Silloin äidin suu meni taas viivaksi ja hän koetti tehdä huomisen matkan lapsille uskottavaksi niin raivokkaalla touhuamisella, että vaatteet, sukat, kengät suorastaan lentelivät seinästä toiseen ja penkillä nyytti nyytin perästä paisui pullolleen.

Mutta tuisku oli vain yhäkin yltymässä ja lapset eivät uskoneet lähtöön, — kun ei Helge niin ei Tittakaan. He tekivät vain mitä käskettiin ja välillä seisoivat ja odottivat käskyjä. Kunnes äiti lopulta lakkasi käskemästäkin ja sai itse kaikki valmiiksi matkakuntoon, paitsi että vielä piti pari palttoonnappia ommella kiinni.

Helge ja Titta menivät siis tavalliseen aikaan maata. Mutta aamulla he nukkuivat tavallista kauemmin, sillä myrsky jyskytti seiniin niin, että sen unissakin kuuli, ja he ajattelivat: ei tule matkasta mitään. Ja käänsivät kylkeänsä.

Mutta kun Helge tuli vihdoin kamarista, löysi hän äidin seisomasta myttyjen keskellä lähtöön jo pukeutuneena. Greeta katseli häntä liikahtamatta ja vasta kun luuli Helgen ehtineen ymmärtää, että nyt olisi pitänyt kahvit olla jo juotuna ja hevonen kuistin edessä, sanoi:

— Juo kahvit.

Helge joi kahvit ja rupesi panemaan piippuun.

— Eikö äiti käy istumaan, — hän kysyi.

Greeta ei ruvennut istumaan eikä vastannut mitään, odotti vain milloin muka piippu on poltettu. Helge sanoi:

— Pyryää vielä umpeen koko tuvan eikä Titta saa ovea auki, jos jää yksin.

Greeta seisoi suorana ja ummisti silmänsä.

Vähän ajan perästä Helge sanoi taas:

— Ihanko tosiaan lähdette tähän herran ilmaan?

Greeta sanoi:

— Lähden ja Helge lähtee.

Nyt Helge tiesi lähdön varmaksi. Hän sammutti piipun, pani sen taskuunsa, kapaisi sukset vajan orsilta ja hiihti vinhaa vauhtia taloon.

Silloin vasta Greeta istahti kahvia juomaan ja oli entisellään.

Titta sai vielä paljon tehtäväkseen ja viimeisiä neuvoja mieleen painettavaksi. Äiti sanoi jo puhuneensa isännälle siitä, että lähettäisi aamuisin jonkun lunta luomaan, ja isäntä oli luvannut itse käydä Tittaa katsomassa. Semmoinen kunnon mies ja rehti suomalainen, sanoi Greeta. Turhaa on Helgen iänkaiken entisiä muistella. Vällyt ja viltit, heinää ja puolen hehtoa kauraa oli luvannut omistaan rekeen panna.

Näitä toimittaessaan oli Greeta saanut kaikki päällysvaatteet ylleen. Jaloissa hänellä oli korkeat huopatossut, jotka mistä lienee esille kaivanut, pitkän palttoonsa päällä miehen sarkatakki, jota Titta ei myöskään ollut milloinkaan ennen nähnyt, — päässä vanha, vielä kodista peritty musta samettimyssy, jonka hän oli asettanut koko lailla silmille. Myssyn päälle ja koko pään ympäri oli kiedottuna ensin valkoinen pieni huivi, sitten isompi ruskea villahuivi, ja kaulan ympärille kolmas huivi. Kaiken ylle hän pani paksun vaipan, johonka osasi taitavasti kääriytyä. Ylinnä se huippeni korkeaksi tötteröksi. Ja kun Titta kiristi vaipan päät seläntaakse solmuun ja tuli katsomaan, ei kasvoista näkynyt kuin alun nenänvartta ja vähän-vähän silmäntuiketta.

— Näin on hyvä, — sanoi äiti.

Samassa jo Helge porhalsi oriilla kuistin eteen.

Sillä aikaa kuin Helge pukeutui lämpimiin, kantoi Titta äidin kanssa kiireesti mytyt ja eväskontit rekeen.

Helge tuli kuistilta alas pitkänä, solakkana, kireästi vyötettynä, karvalakin lipat niskaan painettuina, ja kävi hevosen suitsiin. Titan autettua äitiä rekeen ja jalat vilttien alle, käski äiti hänen mennä heti sisään kylmettymästä, sillä tuisku nosteli Titan hameita.

Tämä kaikki oli tapahtunut sellaisessa kiireessä kuin olisi juna odottanut. Ei huomattu edes oikeita hyvästejä sanoa.

Mutta sisälle tultuaan Titta pani rievun kuumaan veteen, paineli sitä ikkunaa vasten ja sai huurteeseen syntymään aukon.

Siitä hän näki, miten he menivät.

Reki kallisteli pahasti ja välistä näytti, että nyt-nyt se kaatuu ja äiti sen mukana. Varmasti olisikin kaatunut, ellei Helge olisi pitänyt toista jalkaansa ulkona tai kohonnut jalakselle painamaan. Nyt reki meni kinoksesta kinokseen niinkuin vene aalloilla ja hevonen loikki upoksistaan niinkuin jänis. Sitten katosivat pyrypilveen, eikä Titta heistä enää mitään nähnyt.

PYRY SUOSII GREETAN MATKAA.

Tuisku ei hellittänyt kertaakaan koko päivänä.

Helge ajoi ensin hyvääkin vauhtia, kun oli kylän kujista ja sokkeloista päästy valtamaantielle. Mutta hevonen väsyi jo puolipäivän aikoina eikä sitä voinut juoksuttaa muutakuin missä tuuli oli tien laassut. Lumipaikoissa piti tuntikausia ajaa käyden. Kahlatessaan elukka sekä höyrysi että kilisteli jääpuikkoja kupeillaan, pää painuksissa vastatuulta vältellen.

He eivät olleet mitään puhuneet keskenään, — Helge, koska ei varmasti tiennyt oliko äiti jo leppynyt aamuisesta, ja Greeta, kun ei voinut kääntyä, ja ääni ei kuulunut vaippojen alta.

Ison mäen alla Helge nousi käymään reen perässä. Hänen tuli kovin surku äitiä, joka siinä nytkyi, vaipan tötterö lumisena ja kallelleen painuneena. Hän harppasi reen luo ja kävi jalaksille. Olisi tehnyt mieli sulkea syliinsä tuo pieni mummo, joka oli hänen äitinsä. Hän tiesi hyvin äidin olevan nolona ja suruissaan sen johdosta, että oli aamulla ollut suutuksissaan. Sillä äiti lakkaamatta opetti, ettei saa lähimmäiselle edes suuttua saati häntä tappaa, vaan joka suuttui, teki jo sillä suuttumisellaankin tappamisen veroisen synnin. Ja äiti oli aina kärsinyt suuresti, kun luuli omalla käytöksellään horjuttaneensa lapsiin istutettua uskoa. Mutta jalaksilla seistessään Helge oli kuulevinaan, että äiti sentäänkin puhuu hänelle jotakin. Se oli siinä tuiskun suihkeessa kuin kaukaista myminää. Helge ajatteli, että äiti on saattanut näin haastella jo alkumatkasta, hänen sitä kuulematta. Ja kun hän meni viereen kävelemään ja kallisti korvansa äidin suun tasalle, sanoen: mitä? — nytkähti äiti itsensä vähän käännyksiin ja ääntänsä korottaen yli tuulen suhinan sanoi puheensa jatkoksi:

— Sitä minä vain, että ihmisen ei pitäisi milloinkaan suuttua, vaikka minä vanha ihminen…

Hänen äänensä meni tökerryksiin voimatta enää kuulua. Helge vilkaisi edestäpäin häneen eikä voinut päättää, oliko äidin silmäin alla sulaneita lumihiutaleita vai oliko hän itkenyt.

Nyt saattoi Helge vaivoin hillitä haluansa syleillä äitiä. Hän ihmetteli mistä hänelle sellainen syleilemisen halu tuli, jota hän ei ikinä ennen ollut äitiä kohtaan tuntenut, mutta varmaankin se johtui siitä, että hän oli niin paljon ajatellut rakkautensa osoittamista sillä tavalla Maijaa kohtaan, ja nyt se siirtyi äitiinkin. Kunpa saisi ne toisen toiseen, ja toisen toiseen käsivarteensa ja puristaisi molempia! Hän karisti lumen äidin olkapäiltä, oikaisi päähineen, kiristi vaipan selkäsolmun lujempaan ja istui jälleen ajamaan.

Rupesi olemaan jo pimeä ja he olivat vasta vähän yli puolivälin matkaa. Alkoi olla epäilyttävää, voivatko he enää sinä päivänä ehtiä Vestankylään, jos vielä olisi ruvettava evästelemään. Äiti tahtoi kuitenkin matkan jatkamista, sillä Helgen kysymykseen hän vastasi, ettei ollut ollenkaan nälkä.

Pilkkopimeässä vielä pari tuntia hoputeltuaan hevosta juoksun tahtiin
Helge huusi äidin korvaan, että nyt täytyy hakea yösijaa.

Greeta huusi vaippojen sisästä:

— Jos ajat vielä virstan verran, pitäisi olla Susannan mökki tällä vasemmalla puolen tietä, mäen rinnassa, hän ottaa meidät, ja on hänellä vaja hevosellekin.

Mistä ihmeestä äiti saattoi noin tarkkaan tuntea tien tässä pimeässä?

Valontuiketta ei mökin ikkunasta ruvennut pyryssä näkymään ennenkuin melkein kohdalle tultua.

— Tässä, — sanoi äiti.

Valontuike valaisi mökin oven eteen kasaantuneen kinoksen.

Helge pysäytti hevosen, joka kohta rupesi lunta hamuamaan, heitti sille tukon heiniä ja kahlasi hapuillen mökin ovelle, johon koputti.

Samassa tuike sammui.

Helge koputti toisen kerran.

Ei kuulunut mitään liikettä tuvasta.

Helge jyskytti kolmannen kerran ja huusi hyvällä suomenkielellä mikä heillä oli asiana.

Ei mitään vastausta.

— Odotappas, minä tulen, — sanoi Greeta Helgelle, kompuroi ulos reestä, kahlasi eväskonttia perässään vetäen ovelle ja kakistaen kurkkunsa selväksi huusi ruotsiksi:

— Minä olen se Greeta Hemmingintytär, sen Vestankylän Skurubölen
Nyholm vainajan pojan, sen Anders Nyholmin leski.

Valontuike syttyi uudelleen.

— Asuuko Susanna Jeerhardintytär vielä täällä?

Mutta vaikka mökissä oli jo toisia asukkaita, auttoi ruotsiksi puhutteleminen kohta. Porstuassa jo kolistiin, ja monia salpoja poistettaissa ja monia lukkoja avattaissa Greetalle vastasi oven takaa ruotsiksi aivan vieras eukon ääni.

— Vai kysytään Susanna Jeerhardintytärtä? Susanna Jeerhardintytär on jo viisitoista vuotta ollut vainajana. Mutta rauhallisilta ihmisiltä ei meilläkään ole ollut tapana yösijaa kieltää.

Ovi työnnettiin auki ja tulijat otettiin vastaan ystävällisesti. Jo eteisessä, missä lumia puisteltiin, kävi suukopu kahden eukon ja Greetan välillä kuin vanhojen tuttujen välillä. Yösija luvattiin moneen kertaan ja Helgelle sytytettiin lyhty, vajaan vietäväksi. Kovasti vain ihmeteltiin, miten tulijat olivat niin pitkälle päässeet, ja kysyttiin eikö heille ollut matkalla mitään erinomaista tapahtunut, sillä tie — sanottiin — oli ollut täynnä ilkivallan tekijöitä, pyssyt käsissä. Greeta sanoi, ettei koko päivänä tavattu ainoatakaan vastaantulijaa. — Sehän ihme oli — sanottiin siihen — sitten on pyry teitä auttanut ja karkoittanut pahantekijät, mutta paras sittenkin olisi aamulla pimeän aikaan palata kotiin, sillä Vestankylään asti oli suomalaisten rosvojen tähden tuskin mahdollista päästä.

Helge kyllä arvasi minkälaisista rosvoista tässä oli kysymys, ja hän olisi voinut kertoa äidille ja eukoille, että tehtaat olivat pysähtyneet ja että näytti olevan ikäänkuin aikomuksena panna viralta kaikki pomomiehet valttareista ja tirehtööreistä alkaen, jotka olivat jättäneet asiat hoitamatta ja lähteneet karkuun, ja joita nyt kaiketi sen vuoksi vahdittiin teillä. Mutta juuri kun hän rupesi tätä selostaakseen sanomaan, että hänenkin mielestään olisi viisainta palata, ehätti Greeta sanomaan:

— Mene sinä Helge vaan hevosta katsomaan.

Ja oikein työnsi Helgen menemään.

Olikin se hyvä, sillä tuuli oli hajoittanut heinät hevosen edestä ja orhi teki kotiin päin kääntymistä.

Helge ajoi reen vajaan, ruokkosi hevosen kuivaksi, sitoi vällyt lujasti sen ympärille, heitti heiniä eteen, ja itseänsä niistä puhdistellen meni tupaan.

Siellä olivat eukot levittäneet eväät pöydälle, panneet kahvipannun tulelle ja päät yhdessä päivitellen supattivat ajan ihmeellisistä oloista.

Mutta Helgen astuttua sisälle äiti äkkiä käänsi puheen toisaalle. Eväitä syötäessä ja kuumaa kahvia härpättäissä ei kukaan päässyt puhumaan muusta kuin Hemmingeistä, Berteleistä, Nyholmeista, Vestankylän oloista, Töötarin väestä, sukulaissuhteista, ketkä elivät, ketkä olivat kuolleet, ketkä menneet naimisiin, ketkä vielä menemättä.

Helge ihmetteli miten elpynyt äiti oli, miten suulas, miten sukkela kysymään ja vastaamaan, ja vielä ihmetteli äidin puheenpartta. Siinä oli uusia nasevia sanoja ja sulavia käänteitä, joita äiti ei ollut milloinkaan kotona käyttänyt.

Mutta Greeta ei ollut vielä puoliinkaan kysyttäviään päässyt, kun Helge, joka istui vuoteen laidalla, ensin kellistyi kyynärpään varaan, sitten nosti varovasti toisen jalkansa vuoteelle, sitten antoi pään retkahtaa alukselle ja nukkui sikeään uneen, Maijan maailmoihin.

Tästä unesta äiti hänet töykkäsi vierestään hereille jo neljältä aamulla, sanoen että hevonen oli syötettävä.

Vajaan juottovettä viedessään Helge ajatteli: Jaha, saivatpa ne eukot äidin järkiinsä ilman minuakin.

Eukot olivat näin varhain vielä kovin väsyksissä eilisistä. He vain vuoteestaan kurottivat kätensä, kiitokset ja hyvästit vastaanottaakseen ja matkaonnea itse toivottaakseen.

Helge veti äidin vaipanpäät taas kireään solmuun selän taakse, auttoi hänet rekeen, hyppäsi itse viereen portin luona ja antoi hevosen iloisesti loikata alamäkeen oikealle, kotiin päin.

Silloin Greeta huusi:

— Minne sinä nyt ajat! Eihän Vestankylä tuollapäin ole! Herran nimessä, — vasemmalle, vasemmalle!

— Jaha, — sanoi Helge. Hän käännytti vastahakoisen hevosen vasemmalle vastamäkeen kahlaamaan.

Pyry oli kutakuinkin entisellään.

Mutta aamun alkaessa valeta tuuli ajoittain tyyntyi ja silloin putosi suuria kimpaleita niin sakeasti, että loimi oli pantava hevosen selkään, ja vällyt ja mytyt ja Greetan vaippa olivat paksusti valkoisina. Joskus lumentulo äkkiä lakkasi, ja silloin näkyi pilvien lento ja taivaan sini pilkisti repaleiden välistä. Puut seisoivat molemmin puolin tietä liikkumattomina lumipainojen alla, oksat nuokuksissa, latvat kumarassa, jotkut kaariksi maahan asti taipuneina.

Auringon nousuksi pilvet hajosivat ja tuuli tyyntyi kokonaan.

Pitkän, metsättömän mäen keskivaiheilla, kun hevonen hetkeksi pysähtyi, Helge otti loimen sen selästä, pyyhkäisi lumet reestä, aukaisi äidin vaipan ja karisti lumen siitäkin.

Greeta kohotti päähineen silmiltään ylemmäs otsalle, jätti vaipan vain hartioilleen ja katseli ympärilleen kuin herännyt lapsi.

— Tuossahan on jo Braskari, ei tästä enää pitkä matka ole, kohta se näkyy, — sanoi Greeta, ja kuulakkaassa ilmassa hänen äänensä kajahti niin selvänä, että Helgeä oikein nauratti.

Braskarista lähti ratsumiehiä liikkeelle.

— Mitä rosvoja täällä olisi, ei mitään rosvoja ensinkään, — sanoi hän taas. Helge sanoi hevosta hoputtaen:

— Ei täällä ole kuin lunta ja kinoksia.

Mäen harjalle päästyä Greeta käski Helgen katsoa oikealle ja sanoi että se on Vestankylä.

Helgen silmien eteen aukesi kauas kantava lumilakeus sinisissä aamuhuurteissansa. Mutta usvain keskeltä selvään ilmaan kohosi suuri kalliorykelmä, täynnänsä pieniä ja suuria taloja, ylimmäisten katot punervassa auringonvalossa.

— Tuo iso kaksikerroksinen, — osoitteli Greeta — tuo petäjän viereinen, se oli vanhan Nyholm vainajan talo, vaikka se sitten myytiin Gunnar vävylle. Gunnars on sen takana pohjoispuolella, mutta kyllä sen savupiippujen sentään pitäisi näkyä, vaikken minä eroita. Ja Skurubölen navetta näkyy vasemmalla, siellä minä tyttönä lypsin. Jaa-a, näillä mailla sinun isäsi Anders ja minä olemme lapsina leikkineet.

— Entä tuo tuolla alempana oikealla? — kysyi Helge.

— No se on juuri Töötar, — sanoi äiti, — se, johon me menemme sisälle. Hänen seitsemästä tyttärestään sanoivat eilen kahden olevan vielä … tuota noin, viiden olevan jo naimisissa.

Greeta pani tämän jälkeen suunsa tuppeen.

Mutta Helgen ajatukset kulkivat oudoissa maailmoissa. Ensi kerran hän kuvitteli äitiänsä lapseksi, ja isänsä ei hän ollenkaan voinut kuvitella semmoisena koskaan olleen. Ja vielä vähemmin, että isä sitten oli kosinut äitiä ja he olivat viettäneet häitä, ja… Mutta miksi he oikeastaan olivat muuttaneet pois noin kauniista ruotsalaisesta kylästä?

Mäen alla kylä katosi jälleen näkyvistä toisten mäkien taakse.
Ratsumiehet saavuttivat heidät ja kysyivät suomeksi minne matka oli.

— Teutariin, — sanoi Helge.

Sitten kysyivät oliko lupalippua.

Helge sanoi:

— Ei ole lippuja, on vain oma lupa.

Ratsumiehet ajoivat edelle ja pysähtyivät tienhaaraan sille kohtaa missä toinen haara kääntyy tasangolle Vestankylään. Kun miehet näkivät heidän sinne ajavan, eivät he enää seuranneet.

VESTANKYLÄSSÄ.

Töötarissa otettiin vieraat vastaan avosylin.

Se suuri ja lihava emäntä, jonka Helge kyllä muisti isän hautajaisista, riisui äidin kaikista kääreistä ja sulki sitten, pauhaavasti tervehdyksiä jaellen, niin kokonaan syliinsä, ettei äidistä näkynyt mitään. Helgeä hän taputti voimakkaasti olkapäälle, ja ovissa suihkivia poikasia ja piikasia lähetti kylälle ilmoittamaan kaukaisista vieraista ja läheisistä sukulaisista.

Pian oli sali ja kamarit täynnänsä setiä ja tätejä, vävyjä vaimoineen, serkkuja, lankoja, enoja, miniöitä. Ja kaikki olivat yhtä iloisia ja uteliaita kyselemään.

Greeta istutettiin kaikkien keskelle ja kaikki puhuivat häneen kääntyneinä.

Kuinka pikkuinen se äiti sentään oli muihin vaimoihin ja talonpoikiin verraten! Helgen olisi tehnyt mieli ottaa hänet syliinsä ja pian viedä jälleen kotia, olemasta siinä niin kuihtuneen ja vähäpätöisen näköisenä noiden punaverevien, kookkaiden ja hyvinvoipien isäntien keskellä, jotka kyllä puhuivat äidille, mutta usein myös vilkaisivat myhähdellen toisiinsa ikäänkuin keskenään arvostellen tulokkaita.

Mutta Greeta se oli kuin kotonaan. Hänen kasvonsa hehkuivat ja hän oli levittänyt hameensa joka suunnalle, tiesi kaikkeen vilkkaasti vastata, teki itse oikealle ja vasemmalle hämmästyttävän kärkkäitä kysymyksiä ja kannatti loistolla asemaansa seuran keskipisteenä, eikä Helgellä ollut mitään pelastettavaa. Päinvastoin Helge vaivoin sai oman ujoutensa salatuksi kopeaan jäykkyyteen isäntiä kohtaan, jotka koettivat häntäkin nauratella. Ei hän ollut juuri milloinkaan vielä puhunut ruotsia muuta kuin kotona, ja kotoisten lauseiden käyttäminen vieraiden ihmisten kanssa puhellessa sai hänet alussa aivan kuin kokonaan kielettömäksi, ei syntynyt leikkipuhetta eikä tosipuhetta.

Viimeiseksi tuli huoneeseen kaksi koreaksi pukeutunutta kaunista kukkaa, jotka Töötarin leski esitti naimattomiksi tyttärikseen, Gerdaksi ja Helgaksi, sanoen leikillään, että hän tätä nuorinta tyttöä synnyttäessään oli toivonut saavansa Helgen eikä Helgaa, ja että nytpä oli hänellä molemmat.

Tämä puhe näytti olevan kovin äidin mieleen. Sedät sanoivat, että eikö Greeta haluaisi vaihtaa, ottaa Helgan sinne ja antaa Helgen tänne. Joku tädeistä sanoi Greetalla olevan jo ennestäänkin paljon tyttöjä. Johon äiti sanoi haluavansa hänkin ottaa mieluummin molemmat. Ja tästäkös naurua ja leikinlaskua kesti. Setä Bengt, joka oli sedistä ainoa lyhyt, vaikka sitä lihavampi, ja joka oli kaadellut liian paljon väkevää kahvinsa sekaan, huusi muiden yli, että tähän maailman aikaan täytyy kyllä lapsilta kysyä, mitä he tahtovat ja vanhemmat saavat tahtoa perässä.

Silloin kaikki vaikenivat ja katsoivat nuoriin.

— Jaa-a, kuinkahan olisi? — sanoi Helge, sillä hänkin tunsi nyt ihan välttämättömäksi nauraa ja olla sukkela. Ja hän mittaili Helgaa katsein kiireestä kantapäähän, niinkuin tehdään hevosta ostettaissa.

Mutta tytöt näyttivät olevan sellaisiin piloihin tottuneita. Helga otti Helgeä kädestä, heilutteli sitä vähän aikaa oikealle ja vasemmalle ja sitten tempasi puoleensa niin äkkiä, että Helge oli mennä nokilleen.

Salissa syntyi aika naurunrähäkkä.

— Tule pois, — sanoi Helga, vetäen häntä ovelle ja he menivät kolmisin välieteisen kautta hyvin lämpimään isoon tupaan, jonka penkeillä istui paljon nuoria miehiä, useimmat Helgen serkkuja tai pikkuserkkuja. Kun nämä kokoontuivat hänen ympärilleen oli usea heistä yhtä pitkä kuin Helgekin, kaikki punaposkisia, kauniita poikia, vanhemmat jo rotevia, voimakkaita miehiä. Mutta Helge ei vaan tahtonut näidenkään kanssa päästä ruotsalaisen puheen alkuun. Ja kun he huomasivat Helgen vierastavan, rupesivat jotkut telmimään keskenänsä ja heittelemään toisiaan savukkeenpätkillä, jotta Helgekin näkisi voivansa olla täällä niinkuin kotona. Väkäkoukkua vedettäessä Helgen sormi kohta oikeni, sillä hän ei ollut ikinä vetänyt väkäkoukkua muutakuin pikkusormella sisaria vastaan, näiden saadessa käyttää keskisormea. Mutta väkikapulassa tuvan permannolla Helge veti pystyyn yhden serkun ja kaksi pikkuserkkua.

Näin tutustuttua mentiin talliin, ja siellä Helge lämpeni kokonaan, kun ruvettiin hevosia katselemaan. Hänellä oli ylämaan kokemuksia hevoshoidon asioissa, joista täällä ei oltu kuultukaan. Tiesipä hän uusia ja uskottavia parannuskeinoja pääntautiinkin, ja Helgen arvo nousi nousemistaan serkkujen silmissä heidän tahtoessa kuulla hänen arvosteluaan, jokainen oman nimikkonsa sääristä ja jäsenten suhteista. Oikein repäisevän riemun tunne tuli Helgeen, kun hän huomasi aivan hyvin voivansa puhua omaa äidinkieltä heidän kanssaan, ja yhä rohkeammin ja yhä pitemmälle hän antautui sanasutkauksiin, joita ei ollut vielä käyttänyt muualla kuin kotituvassa. Nyt nämä vieraat, hänen pituisensa miehet ymmärsivät kaiken, nauroivat kohti kurkkua semmoisille vanhoille sukkeluuksille, joille vain sisaret olivat nauraneet, jopa jo lakanneetkin nauramasta. Vieläpä hän keksi tuossa tuokiossa ihan uusiakin sukkeluuksia, joilla hän ei olisi saanut yhtäkään suomalaista nauramaan, mutta nämä nauroivat juuri samalle mikä Helgeäkin nauratti, sillä he ymmärsivät hänen kielensä hienoimpiakin käänteitä, ja hän ymmärsi heidät niinkuin äitinsä ja sisarensa.

Yksi heistä, — Torsten oli hänen nimensä — kiharatukkainen, pulskin kaikista, jota Helge oli vierovasti kunnioittanut juuri tämän erinomaisen kauneuden vuoksi, uskaltamatta edes oikein lähestyä, löi häntä äkkiä tuttavallisen kovasti olalle ja sanoi, että mitä sinä mies siellä suomalaisten kukkojen maassa teet, tulisit tänne meidän joukkoomme.

Nyt yhtyivät kaikki siihen tuumaan, kokoontuivat taas Helgen ympärille keskelle tallia ja alkoivat häntä vietellä muuttamaan Vestankylään, sanoen että kyllä täällä miestä tarvitaan, taitomiestä vallankin.

— Mitäs täällä talo maksaa? — kysyi Helge tärkeästi.

Kahdentoista lehmän talon sanoivat maksavan siinä sadan ja kahdenkymmenen korvilla.

Vaikka Helge muisti kesävieraiden tarjonneen Koivikosta vain neljäkymmentä tuhatta ja tiesi pitäneensä jo sitäkin aivan huikeana hintana niin vähäisestä maa-alasta, oli hän sittenkin nyt laskevinaan talonoston mahdollisuuksia ja antoi kotvasen aikaa kulua ennenkuin lievästi pudisti päätään. Mutta pojat olivat kuin takkiaiset hänen kimpussaan, nähtyään Helgen suostuneen asiaa edes hetken harkitsemaan. Gunnarlan sanoivat myytävän puoli taloa eikä käteisiä kuin kuusikymmentä tuhatta, muu kaikki sai jäädä kiinnityksinä entiselleen.

Niin äkkioutona kuin sen kiharatukkaisen Torstenin sana olikin Helgen korvaan ensin kajahtanut, alkoi semmoisen elämänkäänteen ihmeellinen kuva piirtäytyä hänen eteensä, ja hän tuli miettiväiseksi jälleen, poikien seistessä odotellen hänen ympärillään. Hän näki äidin saatettuna takaisin isiensä maalle, näki hänen hehkuvat poskensa, säteilevät silmänsä, kuuli hänen vapautuneen kielensä tuttujen emäntien parvessa, ja hän kysyi itseltään: Helge, eikö ole sinun asiasi tuoda hänet takaisin tänne mistä hän on kotoisin?

Mutta hänen eteensä tuli nyt myös Maija, ja hän ihmetteli kun oli voinut näin koko päiväksi aivan unohtaa Maijan. Hän ilostui suuresti Maijan tulosta. Maija tuli aivan hänen lähellensä ja katsoi häneen epätietoisena, kysyvänä, räpyttelevin silmin.

— Ei tule mitään, poikaset! — huudahti Helge serkuille. Hänet oli täyttänyt sellainen rajaton riemu, että hän näin sanoessaan levitti kätensä hajalle ja kaapaisi koko poikalauman käsiensä väliin likistäen heidät sikin sokin toisiansa vastaan.

Tämä temppu oli aika voimain osoitus ja se miellytti heitä kovasti. He olivat nyt niinkuin Helgen veljiä. He nauroivat ja vuorottain ottaen häntä käsiensä väliin koettivat kaataa häntä. Painin temmellys kävi lopulta niin vimmatuksi, että hevoset peloissaan menivät poikittain seimiä vastaan ja tömistelivät jalkojaan, kun eivät päässeet tallista karkuun.

Tyttöjen kanssa Helge ei tutustunut paremmin ennenkuin seuraavana päivänä ja silloinkin vasta sitten, kun oli poikien kanssa koko aamupäivän viettänyt ulkosalla. He olivat suurella lumiauralla ensin kylätietä aukomassa ja sitten kolme kilometriä isoa maantietä. Kaksitoista Vestankylän hevosista oli edessä, ja niin hauskaa päivää ei Helge ollut eläissään vielä viettänyt. Tyyni, pakastava päivä. Aurinko paistoi huikaisevasti hangelle, sinivalkoinen lumi aukeni auran jäljille puhtaana kuin morsiusneitojen hunnut, hevosten kuuma höyry nousi savuna ilmaan ja miesten hoilotukset kajahtelivat kallioista.

Mutta miten Helge sitten iltapäivällä joutui Helgan kanssa olemaan kahden navetassa, ei hän itsekään ymmärtänyt, ja hänen ajatuksensa tästä asiasta oli, että pojat olivat sen niin järjestäneet, pujahtaen itse pois, vaikka olivat ensin kaikki yhdessä tulevinaan navettaa katsomaan. Heillä oli kaiketi tarkoituksena ihastuttaa hänet johonkin Vestankylän tyttöön ja siten saada taas talonkauppoja ajattelemaan, sillä he olivat lumirekeä vedettäessä ja hevosia lepuutettaessa koko ajan pitäneet joitakin salaneuvotteluja hänen selkänsä takana.

Navetta oli suuri, lohkokivistä ladottu rumilas, jonka sontaovet aukesivat alas kalliovietteelle muurattuun altaaseen. Heinät ajettiin parvelle tasaista siltaa myöten yläkalliolta.

Oli märehtimisaika ja lehmät nouseskelivat toinen toisensa jälkeen, selkäänsä köyristellen ja lotistellen. Mahtava sonni, valkotäpläinen, jäi makuulle, mutta Helga potkaisi senkin jalkeille kertoessaan tämän sonnin sukuhistorioita. Sitten hän teki tarkat tilit jokapäiväisestä maitosaaliista, joka vietiin lekkereissä asemalle, mutta nyt sanoi tulleen pahan häiriön, kun kaupunkiin lähetettävästä maidosta puolet oli annettava suomalaisille rosvoille, jotka majailivat Braskarissa, ja rahan sijasta vastaanotettava vain paperilappuja. Tämmöisiä hän kertoi Helgelle, kuljettaessaan häntä lehmän luota lehmän luo, mainitessaan näiden nimiä ja ikiä. Helge ihmetteli suuresti, etteivät pojat olleet hänelle puhuneet sanaakaan näistä ryöstö-asioista, mutta Helga sanoi, että tottapa pojat olivat pitäneet niitä niin suurena häpeänä kylälle, etteivät kehdanneet mainita. Nyt hän kertoi vielä lisäksi, että Vestankylän ladoista oli lähes kolmannes heinistä pakko-ostolla ja talon omilla hevosilla kuljetettu suomalaisten ratsumiesten tarpeiksi, jotka olivat majoitetut eteläpuolen kyliin, neljä sonnia teurastettu ja useita maholehmiä takavarikoitu, mutta kovin kielsi näistä asioista julkisesti puhumasta, etteivät toiset kylät nauraisi.

Sitten Helga kysyi, oliko siellä ylämaassa edes nuorisoseuroja. Ja sanoi, että tottapa Helge osasi tanssia. Sanoi myös olevan ikävää, ettei nyt voitu panna toimeen tanssiaisia, kun kylästä kylään ei päässyt luvatta liikkumaan ja luvallakin pääsi vain, jos oli asiaa. Helga ei näyttänyt enää voivan mistään puhua, ellei aina kiertänyt noihin ikäviin rosvojuttuihinsa.

Mutta ei äitikään salissa näyttänyt olevan oikein entisellään, vaan ilme oli huolestunut, ja kiivaana suihkuna kävi hänen ympärillään vaimojen kuiskutus, vaikkei ääneen mitään sanottu, vaan puhuttiin yleisistä sukulaisasioista niinkuin ennenkin.

Isännät olivat koossa kamarissa, josta kuului rähinää, sillä he joivat väkeviä ja puhuivat kiivaasti. Oven auetessa näkyi sakean tupakinsavun seassa hosuvia käsivarsia, jotka väittelivät ja uhkailivat, mutta nuorempien ei sinne ollut menemistä.

Ja niin Helge vähitellen huomasi, että Vestankylää painoi suuri häpeä, koska oli ollut pakosta ja aseitten puutteen vuoksi alistuminen miehuuttomaan antautumiseen.

Kun pojat näkivät, että Helgellä alkoi olla vihiä kylän asioista, rupesivat he hänelle kapinallisia tunteitansa purkamaan. Helge sanoi silloin, että tässä oli hänen mielestään asia vähän toisinpäin käsitettävä. Hän selitti heille niin hyvin kuin taisi, mitä oli kirjoista lukenut sosialismista ja sanoi, että tehtaalaiset olivat nousseet sotaan kapitalismia eikä ruotsalaisia vastaan. Mutta pojat suuttuivat hänelle. He sanoivat kyllä kuulleensa tuommoisia puheita, mutta se oli kaikki pelkkää valhetta, sillä suomalaisten tarkoitus ei ollut mikään muu kuin ottaa ruotsalaisilta maat ja konnut, kun ensin saavat kylistä haulikoitakin käsiinsä koottua. He kirosivat rumasti ja käänsivät Helgelle selkänsä, vasta sitten vähän leppyen, kun Helge oli myöntänyt heinien pakko-oton hävyttömäksi teoksi ja vahvistanut puheensa poikien käyttämillä voimasanoilla, mikä tosin oli hänen elämänsä aivan ensimmäisiä kiroilemisia, eikä hän ollut itsekään siihen tyytyväinen.

Mutta eivät äidinkään välit Töötarin lesken kanssa pysyneet koko aikaa yhtä sydämellisinä. Helge kuuli toisesta huoneesta äidin makeasti kehoittavan emäntää käymään Helgan ja Gerdan kanssa pian vastavierailulla Koivikolla. Emäntä kiitteli kutsusta, sanoi aikoja rauhattomiksi ja lisäsi: "vaikka eivätpä nuo nuoret näytä kovinkaan tutustuneen." Äiti sanoi siihen, että hänen Helgensä se on vain niin jörö, kyllä he vielä tutustuvat.

Ja siitä hetkestä asti Helge alkoi epäillä olevansa äidin verkonlaskuvesillä; kuka tietää, vaikka se navettahistoriakin olisi ollut Töötarin-tädin järjestämä eikä poikain, ja koko tämä äidin kiireellinen retki alkoi tuntua tarkoitukselliselta. Mutta Helge sentään päätti ilmaista äidille todelliset aikeensa vasta kotimatkalla, ettei olo Vestankylässä kävisi äidille ikäväksi.

Greeta ja Helge vierailivat Vestankylässä toista viikkoa ja kävivät kutsujaisissa melkein jokaisessa sen taloista, sillä kaikkialla oli läheisiä tai kaukaisempia sukulaisia. Ja kaikkialla oli julkinen puhelu pelkkää naurua ja sukulaisuuksien luettelemista, mutta salapuhelu kiivasta kuiskuttelua, johon Helge jos sekaantui, oli kuin olisi muurahaispesää ruvennut hajoittamaan ja saanut kusiaiset kimppuunsa. Hän menetti vähitellen melkein kaikkien poikien suosion. Vain Torsten pysyi ystävänä.

Mutta ennen lähtöä pantiin sekin ystävyys kovalle koetukselle.

Tapahtui niin, että pitkä jono tyhjiä heinähäkkejä nähtiin liukuvan pitkin maantietä hyvien hevosten vetäminä ja pari miestä kussakin reessä, toisella aina kivääri selässä. Osa kääntyi tienhaarassa Vestankylään päin. Poikia juoksi paikalle, he kiroilivat näkyä ja sanoivat: Noilleko me olemme tiet avanneet! — Siihen tuli Töötarin tuvasta myöskin Torsten ja Helge, jotka olivat nähneet ikkunasta. Kun heinähäkit ajettiin pihalle, tunsi Helge hämmästyksekseen tulokkaiden joukosta myöskin Jannen, joka ajoi ensimmäistä hevosta ja oli ikäänkuin muun sakin johtaja. Hänellä oli punainen vaate lakin ympärillä, mutta kivääriä ei hänen kädessään ollut. Helge ja Janne tervehtivät toisiansa tuttavallisesti ja puhelivat keskenään kauan, sillä aikaa kuin toiset miehet toimittelivat Vestankylän isäntien kanssa tuttua asiaa ja ajoivat renkien seuraamina eri latoteille.

Kun Jannekin sitten ajoi samalle asialle, sanoi Torsten Helgelle:

— Tuommoista miestä en minä toki tervehtisikään, mutta sinä puhuttelit häntä kuin hyvääkin ystävää.

Helge sanoi siihen, että Janne on saattanut olla pakoitettunakin tämmöisiin toimiin, kun oli kerran leikkiin yhtynyt. Janne oli kertonut suuren sotajoukon tästä pian kulkevan ohitse ja tarvitsevathan miehet ja hevoset muonaa.

Silloin oli Torsten — hän oli Helgen mielestä vielä kauniimpi suutuksissaan ollen kuin nauraessaan — heittänyt suustaan pitkän sylen ja kääntänyt hänelle selkänsä. Ja kuitenkaan ei Helge ollut uskaltanut kertoa Torstenille pahinta, nimittäin että kaksi pomoista oli tehtailla tapettu tottelemattomuudesta uutta esivaltaa kohtaan.

Lähtöpäivänä Torsten sentään vähän leppyi. Hän pisti Helgen käteen Braskarista hankkimansa matkalupalipun ja kuiskasi suurena salaisuutena, että tästä tulee sota ja että Helgen olisi, jos tahtoi miehestä käydä, ensi tilassa palattava Vestankylään puolustamaan ruotsalaisten maata ja kunniaa.

Silloin Helge puolestaan kuiskasi Torstenille salaisuutensa, sanoen että hänellä oli suomalainen neito morsiamena.

Ja niin oli Torsteninkin hyvästely kylmän kalsea, mikä painoi raskaasti
Helgen mieltä koko paluumatkan.

Matka sujui muuten hyvin. Ei kuin kahdessa kohden pysäyttivät heidät kiväärimiehet, pannen pistimet ristiin tien yli, ja päästivät menemään, tutkittuaan lupalipun ja tarkastettuaan reen sekä alitse että ylitse, ja mitä nyyteissä oli.

Kotipitäjän rajan yli tultua Helge tunnusti äidillekin salaisuutensa. Äiti ihmetteli, että mikä Maija Lehtonen se saattoi olla, mutta ei Helge osannut sen selvempää asiasta tehdä, sillä hän ei ollut milloinkaan pannut mieleensä Maijan oikean kotipaikan nimeä eikä vanhemmista tiennyt muuta kuin että ne olivat Lehtosia. Onneksi muisti käyttää vielä sanaa "Tampereen puolelta".

Greeta ei mitenkään osoittanut tätä Maijaa kohtaan nurjamielisyyttä, päinvastoin puhui Helgelle lempeästi ja toivotti Herran siunausta heidän liitolleen. Mutta kun ei tarvinnut puhua, vaipui hän aina synkkämieliseksi, jota osasi hyvin salata Helgeltä, kätkeytynyt kun oli vaippoihinsa. Eikä hänen synkkämielisyytensä koskenut niinpaljon neito Maija Lehtosta, kuin sitä ihmeellistä seikkaa, että pyry oli suosinut heidän matkaansa Vestankylään, pelastaen heidät aavistamattomista vaaroista. Greeta oli menomatkalla ollut synkkänä sen johdosta, että pyry hänen mielestään oli ollut selvä merkki siitä, että Herra oli koko tätä matkaa vastaan. Mutta synkkyys oli kääntynyt hurjaksi iloksi, kun hän oli saanut tietää, että ilman pyryä he eivät olisi päässeetkään Vestankylään, ja ajatteli heti, että Herra sittenkin pitää hänen kädestään ja oli retkellä mukana. Nyt sitävastoin kaikki kääntyi toisin päin. Saattoipa melkein tuntua siltä kuin jokin olisi tehnyt pilaa hänestä. Mutta Greeta tiesi, ettei Herra tee koskaan pilaa ihmisestä, jonka itse on luonut, ja sentähden hän ajatteli vain, että tässä täytyy ruveta penkomaan Herran tahdosta selvää joltakin toiselta kannalta, eli että Herra itse oli kenties jotakin toista kuin Greetan tähän asti kuvittelema. Ja tämä asia tuotti Greetalle omituista tuskaa: Herra kasvoi kyllä suuremmaksi, mutta samalla myös epämääräisemmäksi ja kauempana olevaksi. Ja alkoi taas kuulua: antaa pojan vaan koetella voimiansa. Jonka sanan Greeta jo ymmärsi vain oman uskonsa koettelemukseksi. Ja kun hän koetti tarttua tuon uuden Suuren Herran käteen, tuli sieltä lempeästi kuin aamutuuli: anna sinä Helgen vaan mennä naimisiin sen suomalaisen Maijan kanssa. Greeta huokasi vaippojensa sisällä pitkästä aikaa tutun huokauksensa, joka taaskin omituisesti kevensi hänen mieltänsä. Mitäpä jos antaisi todella asiain mennä omaa menoaan. Eikö se merkitsisi huolten heittämistä Herralle? Eikö se merkitsisi tarttumista jälleen lujasti Herran käteen?

Greeta nytkäytti itsensä vähän syrjälle Helgeen päin, avasi vaipan poskeltaan ja sanoi:

— No taitaa se sinun Maijasi olla aika nätti ihminen?

Silloin Helge tuli tästä pienestä sanasta yhtäkkiä niin iloiseksi ja puheliaaksi, että koko heidän loppumatkansa oli Helgen puolesta pelkkää riemukulkua.

MAIJAN ASIAT.

Totta puhuen, Maija oli mielistynyt Helgeen vasta siitä hetkestä pitäen kuin näki Koivikon.

Ei niin, että hän olisi vain mielellään ajatellut itseään Koivikon emäntänä ja siksi myös mielellään ajatellut Helgeä, vaan niin, että vasta siitä hetkestä pitäen Helge kasvoi hänen mielessään siksi mieheksi, jota hän rakasti. Navetan voi rakentaa toisellakin tavalla, mutta niin kuin Helge oli sen rakentanut, ei olisi voinut kukaan rakentaa Maijalle vielä mieleisemmäksi. Voi luhtiaittojakin rakentaa sieviksi, mutta ei enää sievemmiksi Koivikon aittaa. Ei myöskään asuntoa, ei sen ikkunalautoja, ei räystäitä, ei katon somaa kaltevuutta, ei kivipengertä, ei puutarhaa.

Sitä ennen Helge oli Maijan mielestä yksi monista, mutta Koivikon nähtyä: niinkuin ei Koivikon veroista asuntoa voinut olla missään, niin ei Helgen veroista miesten joukossa.

Ja vaikka Maija ei ollut Koivikkoa nähnyt kuin kerran kuutamolla, koska herrasväen maaltamuutto oli tapahtunut semmoiseen aikaan, jolloin Helge oli vielä tahtonut pitää heidän liittoaan salaisuutena, heloitti se Maijan mielessä, hänen muutettuaan kaupunkiin, kirkkaimmassa päivän helkkeessä, kanain kaakattaessa ja vasikan poukautellessa ilohyppyjään. Sillä Helge oli kirjoittanut kanain jo munivan hyvin ja vasikkaa odotettavan maaliskuussa ja huhtikuussa hakevansa Maijan kaupungista Koivikkoon, kohta pääsiäisen jälkeen.

Mutta pitipäs niiden ihmisten laittaa sota juuri siksi ajaksi kuin Maija ompeli häävaatteita! Kun olisivat edes vähän aikaisemmin tai vähän myöhemmin, mutta juuri ihan siksi ajaksi. Aivan kuin Maija muka voisi päinvastoin siirtää omat häänsä tuonnemmaksi, kunnes rauha syntyy. Oho, pojat! Maija viettää häänsä, ja kohta pääsiäisen jälkeen.

Öisin ommellessaan keittiönviereisessä piikakamarissa Maija tosin vähän jo itkeä tihrautti, mutta se ei tapahtunut siksi, että olisi pelännyt sodan sittenkin myöhästyttävän hänen aikeensa, vaan siksi, ettei kotoa Tampereen puolelta eikä liioin sisarilta tullut mitään vastauksia hänen kirjeisiinsä, joissa hän heitä pyyteli häävieraikseen ja avukseen näissä vaikeissa, kokemusta kysyvissä valmistuksissa. Nyt hänellä ei ollut neuvonantajina muita kuin toiset palvelustytöt, jotka jo kauan sitten olivat ruvenneet sanomaan välttämättömäksi lykätä häähommat tuonnemmaksi, lakanneet neuvomasta ja auttamasta häntä ompeluasioissa, ja puhelivat keskenään vain noista ikuisista sota-asioista, mitä sitten tulee, jos nuo voittavat ja mitä jos nämä, jopa viime aikoina, pääsiäisen jo nopeasti lähestyessä, olivat ruvenneet nauramaan Maijan hommia siihen määrään, että hänen piti kutoa yöllä salaa pitsejäkin, joilla aikoi lakanoitansa koristaa. Kerran Maijan palattua torilta he olivat vetäneet kaikki lakanavaatteet kirstusta ja sanoivat: johan sinä ihmeitä, kun valkaisemattomasta palttinasta häälakanoita! Ja alkoivat nauraa. Ikäänkuin sellainen palttina ei keväthangella valkenisi! Mutta he kun eivät uskoneet, että Maija todella yhä aikoi vielä hankien aikana matkustaa uuteen kotiinsa. Jos he olisivat tienneet, että Maijan säästövarat alkoivat olla lopussa ja että äidiltä ja sisarilta oli enää turha odottaa kirjettä ja apuja, eivät he olisi ollenkaan uskoneet häistä mitään tulevan, mutta Maijan uskoa nämä asiat eivät horjuttaneet. Hän haki jo riitaa rouvan kanssa, että tämä olisi ajanut hänet palveluksesta ennen Vappua.

Pääsiäinen tuli, mutta kirjeitä ei tullut enää Helgeltäkään.

Maija alkoi itkeskellä jo päivisinkin. Toiset tytöt surkuttelivat häntä ja sanoivat, että kun junat eivät enää kulje, eihän silloin kirjeitäkään voi saada kulkemaan. Mutta Maija ajatteli, että jos hän olisi Helge, niin varmaan hän tulisi hakemaan morsiantansa vaikka tulen läpi.

Pääsiäisen jälkeen olot pahenivat vieläkin enemmän, ja Maija alkoi jo pelätä, että Helge oli ehkä viety sotaan, kenties jo kaatunutkin. Mutta Maija sentäänkin ompeli, itki ja ompeli, itki ja ompeli.

Vihdoin rouva huomasi hänen turvottuneet silmänsä ja kysyi, oliko joku Maijan omaisista sodassa kaatunut. Maija sanoi veljen kaatuneen, mutta itkevänsä sitäkin, että palttina oli kesken loppunut. Silloin rouva maksoi hänelle kuun palkan ja antoi seuraavan kuun palkan etukäteen. Ja Maija ompeli jälleen. Hän ompeli vinhasti ja väsähtymättä, niinkuin olisi ommellut kokoon hajoamaisillaan olevaa onneansa, niinkuin vähinkin pysähdys olisi merkinnyt hänen jo itsekin heittäneen uskonsa, ja niinkuin veljenkin kuolema olisi vain ollut hänen onnensa vihollisen tekoja, että hän vain hellittäisi käsistään ompeleen ja toivottomana luhistuisi kokoon.

Tykinpauke jo kumisi Helsingin ympärillä, ja Maija yhä ompeli.

Ihmiset sulkeutuivat huoneisiinsa, kadut tyhjenivät, kaikki liike pysähtyi ja toisinaan vain kuului kiväärimiesten jalkojen kopina, kun he villissä juoksussa samosivat katua. Nyt paukahtivat ensimmäiset tykinlaukaukset. Nyt lentelivät tulipilvet taivaalla. Nyt rätisivät kuularuiskut ihan korvien takana. Nyt itkivät jo muutkin keittiön tytöt. He osoittivat Maijalle kadulla verissään viruvia miehiä, sanoen: "Ja sinä vaan menet maailmalle lapsia laittamaan!" Maija katsahti kadulle ja hänen sydäntänsä kouristi, mutta hän otti esille ompeleensa, ettei sydän olisi pakahtunut, ja sanoi tytöille: "Kumpi on näistä tärkeämpi, tuoko tuolla vai tämäkö tässä?"

Ja ensimmäisellä junalla, joka tuli Helsinkiin, tuli myös Helge hakemaan morsiantansa Koivikkoon. Keittiöön astui sarkapukuinen pitkä mies, joka kysyi Maija Lehtosta. Kun Maija tuli, ojensi mies kätensä Maijalle tervehdykseksi. Mutta Maija ei ensin tuntenut Helgeä, sillä Helge oli käynyt hyvin laihaksi kasvoiltaan ja vaatteet olivat hänen yllään löyhissä poimuissa. Äkkiä Maija tunsi miehen Helgeksi, alkoi horjua, meni hänen ojennetun kätensä ohitse ja ilosta itkuun purskahtaen painoi päänsä hänen sarkaliivilleen. Ja Helgen täytyi kannattaa Maijaa, jotta tämä olisi pysynyt pystyssä. Mutta Maijan oli siinä hyvä olla, sillä liivi oli rinnan kohdalta lämmin.

Kaikki oli Maijalla valmiina eikä heidän tarvinnut kauan viipyä vasta valloitetussa kaupungissa. Sen verran vain, että panivat vireille Maijan kuulutukset ja ostivat sormukset.

MAIJAN ENSIMMÄINEN PÄIVÄ KOIVIKOLLA.

Näiden kevättalvisten levottomuuksien vuoksi tapahtui, että Greeta tutustui Maijaan ensi kerran vasta silloin kun Helge kesäkuussa toi hänet Koivikolle häitä viettämään.

Samoista syistä ei yksikään Maijan sukulaisista voinut saapua häihin tai edes onnenkorttia lähettää.

Eikä Helgen sisarista ollut kotona muita kuin Titta, mutta kahdelta vanhemmalta oli tullut kirjeet ja onnentoivotukset, toisessa kullankirjatuissa säteissä nousevan auringon kuva ja toisessa pilvissä istuva, kullattu enkeli.

Kun siis Greeta, seisten paljain päin kuistin luona, ensi kerran näki Maijan tulevan Koivikon pihalle, huomasi hän kohta, että tuohan oli juuri sama tyttö, joka oli kuutamolla pujottanut päänsä koivunoksain välitse ja tarkastellut pihaa. Se havainto lämmitti Greetan sydäntä, sillä hän ymmärsi nyt, että Helge oli alusta asti vain tuota samaa rakastanut, ja vaikka Greeta ei tiennyt, että hänen sydäntänsä olisi mikään kivi painanut, niin nyt hän kuitenkin tunsi kuin jokin olisi lakannut painamasta.

Ja hän tuli Maijaa vastaan alatörmälle asti, käski Titan ottaa Maijalta nyytit ja Helgeltä kirstun, ja sanoi ruotsiksi edeltäpäin mietityn tervehdyksen, jonka Helge selitti Maijalle suomeksi:

— Siunatkoon Herra sinun sisälle- ja uloskäymisesi tällä mäellä.

Ja kun Greeta huomasi Maijan katsovan häneen vähän vierastavasti eikä voivan yhtä harkittua vastausta antaa, taputti hän Maijaa olalle ja koetti suomeksi sanoa, että kyllä he Maijan kanssa toimeen tulevat, vaikka suomi käy häneltä huonosti, mutta nyt Maijan pitääkin oppia ruotsia puhumaan.

Maija koetti ruotsiksi jotain sanoa, mutta se ei luonnistunut. Ja hän vain taputti takasin, sanoen suomeksi terveisensä.

Mutta Helge huomasi äidin ohimossa pienet säteet, joiden hän tiesi siihen tulevan, kun äiti koetti olla lempeä, ja tämän havainnon johdosta hänet tempasi niin vallaton ilon puuskahdus, että hän otti molempia kaulasta ja veti väkisin lähemmäksi toisiaan. Greeta nauroi tälle tempulle ja olisi kyllä puolestaan ottanut Maijaa kaulasta, mutta Maija sanoi Helgelle:

— Kas kun sinä nyt olet iloinen!

Tällä hän tarkoitti, ettei Helge ollut junassa yhtä iloinen, vaan oli torkkunut Maijan puhuessa hänelle omasta äidistään ja sanonut, että hyvän tyttären pitäisi ottaa sairas äiti luoksensa.

Helge hellitti kätensä ja sanoi:

— Kuinka en minä olisi iloinen, kun sain ensin Maijankin tänne, ja saan minä täällä tilaa Maijan äidillekin, kun aika joutuu.

Maija ei ollut huomaavinaan mitä Helge sanoi, mutta oli iloinen, ja ottaen Greetaa käsikynkästä sanoi leikillään:

— Ainahan me tämän mummon kanssa toimeen tullaan, vaikkei kieltäkään osata.

He menivät näin yhdessä törmältä kuistille päin, Maija naureskellen edellä, mutta Greeta vähän mietteissään perässä, käsi pitkänä Maijan kynkässä, ylämäkeen kompuroiden.

Helge oli koko sen päivän aivan hurjan ilomielinen ja aina vain tahtoi äitiä lähemmäksi Maijaa tai Maijaa lähemmäksi äitiä.

Titta oli asettanut Maijan nyytit ja kirstun kamariin Helgen vuoteelle, ja kun Maija niitä kaipasi, vei Greeta hänet kamariin sanoen laittavansa Maijalle vuoteen tänne, mutta Helge maatkoon niinkauan keittiössä (kuulutusten ajan).

Kun huoneessa oli Maijan mielestä vähän ummehtunut ilma ja kärpäsiä surisi paljon ikkunassa, jota ei oltu talven jäljiltä vielä avattu, sanoi Maija sittemmin Helgelle tahtovansa mieluummin nukkua aitan luhdissa.

Helge meni noutamaan kamarista Maijalle pantuja vuoteenaluksia, viedäkseen ne luhtiin.

Silloin äiti sanoi tahtoneensa Maijalle tarjota kunniapaikan, mutta jos
Maija mieluummin tahtoi nukkua tuvan huoneessa, niin pianhan äiti ja
Titta siirtävät aluksensa kyökkiin, ja Helge nukkukoon kamarissa.

Kun Helge tuli tätä asiaa Maijalle toimittamaan, oli Maija jo vienyt nyytit aitan alaovelle ja pyysi avainta.

Helge toi avaimen ja sanoi äidin asian.

Maija vastasi siihen, ettei hän voinut antaa Helgen äidin nukkua kyökissä, vaan jos ei saa aitassa nukkua, niin hän nukkuu kyökissä.

Taas meni Helge tätä Maijan asiaa äidille toimittamaan. Äiti oli kamarissa ja katseli tyhjentynyttä vuodetta. Hän vastasi Helgelle, että Maija nukkuu tietenkin missä tahtoo.

Helge oli huomaavinaan, että äidin suu oli tällöin vähän niinkuin viivana. Mutta saattoi se olla viivana toisestakin syystä, sillä äiti lisäsi kohta sanojensa perään:

— Kas kun minun varpaitani kivistää.

Helgen tultua uudelleen aitalle Maija oli jo avannut oven alakertaan, joka oli täynnänsä vaatteita, hyvästi järjestettyinä nauloihin riippumaan.

— Kenenkäs nämä ovat, kysyi Maija.

Helge sanoi niiden olevan hänen sisariensa vaatteita.

— Milloinkas ne täältä viedään, kysyi Maija taas.

Helge sanoi, ettei niitä ollenkaan viedä, sillä saattoi olla, että hänen sisarensa muuttavat vielä tänne Koivikkoon asumaan.

Maijan meni suu nyppyyn, mutta hän ei sanonut mitään. Äidin meni viivaksi, mutta Maijan meni nyppyyn.

Maija aikoi viedä nyyttinsä ylös luhtiin, jätti ne kuitenkin käsistään, mietti vähäsen ja alkoi järjestää aitassa olevia vaatteita kaksittain ja kolmittain nauloihin. Helge ei olisi puolestaan milloinkaan muuttanut semmoista, mitä äiti oli itse järjestänyt, mutta hän ajatteli, että nämä ovat vaimoväen asioita, sopikoot keskenään, ja rupesi auttamaan Maijaa.

He saivat aittaan niin paljon tilaa, että hyvinkin toinen puoli jäi tyhjäksi, ja siihen nyt ripustettiin Maijan vaatteet ja ompeleet matkan jäljiltä oikenemaan. Kirstu kannettiin ylös luhtiin ja Maija järjesti vuoteensa lattialle. Hän oli niin nopea liikkeissään, että ihan äkkiä luhti muuttui sieväksi huoneeksi, vieläpä ilmestyi uudin pieneen ikkunaan, kirstunkannelle vähäinen peili, Maijan vanhempien valokuvat ja vielä pieniä posliinikoristuksia.

Helge otti käteensä valokuvat, katseli niitä kauan ja ensi kerran kuunteli mitä Maija vanhemmistaan kertoi, vieläpä pani tarkasti mieleensä, milloin Maijan isä oli kuollut ja mihin tautiin.

He istuivat lattialla vastakkain, jalat allaan, ja Maija tuli iloiseksi siitä, että Helge kyseli ja kuunteli. Äkkiä hän ilonpuuskassa suihkasi Helgelle suuta. Ja vetäysi samassa taaksepäin käsiensä varaan.

Helgen ajatukset irtausivat Maijan vanhemmista ja heidän kuvitellusta asunnostaan jossakin Tampereen puolella ja siirtyivät siihen, mikä juuri nyt oli tapahtunut. Hän punastui ja katseli Maijaan huulet jännittyneinä noloon hymyyn.

Maija katsoi vastaan suu naurussa, ja räpytteli silmiään.

— Et sinä taida tietääkään mitä se oli? — sanoi Maija veitikka.

— Ketäs minä olisin suudellut? — sanoi Helge, sillä hän todella ei ollut vielä eläissään ketään suudellut ja oli itsekseen aina ihmetellyt, mitä se suun mauske oikein tarkoitti, kun äiditkin suutelivat sylilapsiaan ja pojat tyttöjä.

— Et taida osatakaan? — nauroi Maija. — Ja sinun olisi kuitenkin pitänyt ensin tehdä se, mutta mitäs kun ei osaa!

Helge sanoi:

— Mitenkäs se tehdään?

— Noin vain imaset. Imaseppas huulillasi tähän käteen.

Helge imasi huulillaan Maijan ojennettua kättä ja jo kolmannella koetuksella sai tarkoitetun äänen syntymään.

— Jo menee, — sanoi Maija ja veti kätensä pois.

Mutta Helge harjoitteli sitä ihmeellistä suun mausketta vielä toiseen Maijan käteen ja veti käden sitten lempeästi luokseen, niin että he istuivat vähän aikaa otsakulmat vastakkain.

Juuri silloin kun Helge aikoi suudella Maijaa suulle, kuului joku nousevan aitan portaita ja Titan ääni sanoi, että äiti oli laittanut iltaruuan pöytään.

— Minulle ei iltaruoka maita, — sanoi Maija, — mutta mene sinä ja tule pian takaisin, tulethan.

Helge sanoi, että äiti oudoksuu, ellei Maija jo ensimmäisen päivän iltana tule pöytään. Ja silloin Maija lähti vastahakoisesti.

Äiti oli pannut pöytään, paitsi leivät ja voin, myöskin raamatun, ja avannut sen valmiiksi kirjanmerkin kohdalta, Salmeista. Helge istui paikalleen raamatun ääreen, Maija istui hänen viereensä, Greeta ja Titta toiselle puolen pöytää ja panivat kätensä ristiin. Maija ei pannut käsiään ristiin, vaan punastui.

— Pane sinäkin kätesi ristiin, sanoi Helge hänelle hiljaa.

Mutta Maija nousi ja meni ovenpuolelle odottelemaan.

— Maija ei ymmärrä ruotsalaista raamattua, — sanoi Helge äidille.

Äiti oli aivan punainen kasvoistaan, hikihelmet otsalla ja suu todella viivana. Hän sanoi kuitenkin hyvin säyseästi:

— Lue siis niille, jotka ymmärtävät.

Helge ei ollut vielä milloinkaan lukenut Sanaa ajatukset niin hajalla ja niin kaukana luetusta. Sanat pyörivät hänen silmissään eikä pilkkuja ja pisteitä näkynyt ensinkään. Varmaan ei äitikään mitään kuunnellut, koska ei käskenyt lukemaan hitaammin eikä pyytänyt yhtäkään kohtaa uudistamaan. Raamattu eli omaa elämäänsä ja sen tämäniltaiset lukijat omaansa. Kaikki suhteet pyörivät ja sekaantuivat pohjia myöten heidän ajatuksissaan niinkuin pyörivän tangon puolat armotta sekoittavat savilohkareet velliksi. Kuka siinä saattoi ajatella Kuningas Davidin harpunsoittoa Batseballe!

Mutta Maija saattoi. Vaikka hän ei ruotsalaista raamattua ymmärtänyt, oli hän ainoa, joka tällä hetkellä ajatteli raamatun lukemista ja parhaansa mukaan koetti päästä perille, mistä asiasta siinä oli puhe. Maijan täytyi itsekseen myöntää, että tuo oli kyllä kaunis tapa, ja hänen ajatuksensa kulkivat lapsuuden aikoihin, jolloin hänenkin äitinsä oli koettanut ääneen lukea, vaikkei kukaan kuunnellut. Nyt Maijaa alkoi vähän hävettää oma käytöksensä, eikä hän voinut ymmärtää miten lähenisi pöytää, kun syöminen oli alkava, mennäkö vuoteen vieritse vai toisen seinän puolitse, ja miten pitäisi käsiä mennessä. Asema alkoi tulla hänelle ylen tukalaksi. Mutta Greetalla pihisi vielä jotakin hellalla, ja kun Maija katsahti, oli siinä makkaraviipaleita pannun voiherassa, joka pihisi. Maijan mielestä makkarat olisi voinut kääntää, ja silloinhan asema olisi selvinnyt sillä, että hänellä muka oli tekemistä hellan ääressä ja hän ehkä kantaisi makkaratkin pöytään. Mutta kun hän raapaisi veitsellä pannun pohjaan, käänsi Greeta silmänsä syrjäkarin Maijan puoleen, päätänsä kyllä kääntämättä, ja Maija jätti veitsen pelästyneenä kädestään.

Maija katui kohta omaa pelästymistään ja suuttui itselleen. Näin hän ei toki ollut kuvitellut Koivikossa oltavan. Hän näki nyt selvästi sen, minkä oli ensi hetkestä tuntenut, että Helgen äiti se oli määräävänä henkilönä tässä talossa. Ja Maija kun Koivikkoa ajatellessaan ei ollut ottanut Helgen äidin olemassaoloa edes lukuunkaan. Olipa joskus vain ajatellut, että siellä Koivikon tuvassa jossakin nurkassa elelee myös joku vanha eukko, joka on Helgen äiti. Nyt näytti aivan toiselta. — Mutta Helgeä piti Maijan sentään enin ihmetellä. Sama mies, joka aina ja joka tilassa tiesi mitä tahtoi ja jonka tahdon vastustaminen ei ollut milloinkaan Maijan mieleen juolahtanutkaan, sama mies istui nyt tuossa nöyränä kuin lammas mammansa komennuksessa. Ei Maija voinut milloinkaan unohtaa sitä ihmeellistä kuutamoyötä, jolloin hän oli sekä pelästynyt että rakastunut Helgeen, kun tämä oli tullut hänen eteensä ja sanonut: Jos Maija nyt karkaa, käy huonosti. Ja nyt sama mies kuiskaa: "Pane sinäkin kätesi ristiin." Että muka muuten mamma suuttuu! Maija panee kätensä ristiin milloin tahtoo, tai on panematta.

Kun Davidin salmi oli luettu, nousi Greeta istuviltaan, meni hellalle, käänsi makkarat, sitten meni Maijan luo, taputti häntä olalle niinkuin omaa lastansa, jonka on aika lakata juonittelemasta, otti kädestä ja sanoi suomeksi:

— Maija tulee nyt syömään.

Maija meni pöytään, mutta ajatteli: odotappas, minä en sentäänkään ole sinun lampaitasi.

Helge oli asian näin onnellisesta suoriutumisesta ylen iloinen ja hänen suomalainen puhelunsa ja naureskelunsa Maijan kanssa valloitti niin kokonaan illastelun, ettei äidille ja Titalle jäänyt muuta kuin istua jököttää, purra ja kuulla päältä. Jos heillä oli toisilleen jotakin sanottavaa, niin he vain kuiskivat.

Syötyä Greeta korotti äänensä ja pyysi Helgen kertomaan hänelle jotakin kaupunkimatkansa vaiheista.

Helge rupesi kertomaan. Mutta kun Maija ei hyvin osannut seurata ruotsalaista puheenpartta, he kun puhuivat aivan toisella tapaa kuin ruotsalaiset herrasväet, joissa Maija oli palvellut, rupesi hän ikävissään töykkimään pöydän alitse polvellaan Helgen polvea. Ja hänen huvinsa kasvoi ylimmilleen, kun Helge vihdoinkin ymmärsi töykätä vastaan. Maija piti puolensa, sitten antoi oman polvensa vähän väistyä ja taas töykkäsi. Nyt Helge vuorostaan piti puolensa. Heidän oli hyvin hauska. Kun tämän pöydänalaisen polvien painiskelun piti tapahtua niin, ettei siitä pöydän yläpuolella mitään aavistettu ja Helge oli tottumaton kunnolla tekemään kahta asiaa yhtaikaa, meni hänen puhelunsa äidin kanssa aivan sekaisin. Hän sanoi saman asian välistä kaksi kertaa ja välistä ei sanonut mitään. Titan täytyi oikein nauraa ihmeellistä kaupunkikertomusta. "Johan sinä sen sanoit, mutta sano mitä sitten —?" Ja ainakin kolmasti piti sanoa "mitä sitten", ennenkuin sai Helgen taas jotakin höpisemään.

Helgestä tuntui, että äidin huulet yhä lujemmin puristuivat toisiinsa. Lieneekö sittenkin jotakin huomannut. Helge nousi pöydästä ja sanoi tulevansa kohta puhumaan äidille enemmän kaupunginmatkastaan, jahka ensin vain saattaa Maijan luhtiin.

Mutta luhdista ei Helge palannut tupaan ennenkuin aamun jo valjetessa. Ja Greeta oli synkistynyt aivan puhumattomaksi, vaikka valvoi. Sillä jollei Maijalta, niin ainakin Helgeltä hän olisi toki odottanut enemmän ymmärrystä, ja kun Greeta ei tiennyt, miten olisi voinut näin arkaluontoisia asioita ottaa puheeksi, tahtoi hän edes siten osoittaa tyytymättömyyttänsä, ettei vastannut sanallakaan Helgen huolettomiin puheisiin, ja kesti päätöksessään loppuun asti, vaikka kuuli Helgen raskaasti huokaavan ennenkuin meni kamariinsa.

MITÄ MANKELIHUONEESSA OLI.

Kuulutus-ajan kestäessä Maija ei ollenkaan sekaantunut mihinkään emännäntoimiin, ei keittiössä eikä navetassa, sen kun vain kerran Titan ollessa iltalypsyn hommissa istahti lypsypallille ja näytti Titalle, miten heidän puolessa lehmästä maitoa herutetaan. Lehmä ei potkinut, vaikka Titta pelkäsi sen vierastavan outoa lypsäjää, ja Maija sanoi, lypsettyänsä kiulun täyteen:

— Tätä lehmäähän minun tuleekin hyvä lypsää.

Silloin Titta juoksi äidille sanomaan, että Maija aikoo ruveta lypsämään.

Äiti meni punaiseksi ja Titta jo toivoi hänen suuttuvan Maijalle, mutta hän vain pani kätensä Titan pään päälle ja sanoi lempeästi lohduttaen:

— Nousseekohan se Maija niin varhain aamusella, ettei Titta nouse varemmin.

Titta herätti lehmän jalkeille jo neljältä aamulla, syötti, lypsi ja päästi metsään.

Mutta jos Maija ei ryhtynytkään lypsämään eikä muihin taloustoimiin sekaantunut, niin sitä visummin hän tarkasteli tänä aikana kaikkia talon menoja ja tapoja sekä keittiössä että lehmän ruokinnassa, kulki pienimmätkin nurkat ja sopukat, lakaisi vähän siellä, viskeli täällä, ei sen enempää mitään.

Ainoa paikka, johon hän olisi mielellään mennyt, mutta ei päässyt, vaikka koetteli kaikki avaimet, oli mankelihuone. Avain oli Helgellä ja tämä osasi kaikenlaisilla verukkeilla viivytellä avaimen antamista Maijalle. Kun Maija sen huomasi, ei hän enää pyytänytkään.

Mutta kerran Helgen pilkkoessa kyökkipuita halkovajassa Maija tahtoi istua kynnykselle, johon Helge oli viskannut takkinsa. Takkia nostaessaan pinon päälle Maija huomasi taskussa jonkin kolahtaneen, ja kun hän tunnusteli, oli siinä avain, jonka Maija arvasi mankelihuoneen avaimeksi. Hän otti avaimen Helgen huomaamatta omaan taskuunsa ja sanoen pian palaavansa meni mankelihuonetta tarkastamaan.

Siellä Maija näki — tosin mankelin, joka oli erinomaisen sievästi tehty, pyöreät, puhtaiksi pestyt kivet pinona, — mutta myöskin arkun, pitkän ja kuitenkin valkeaksi maalatun ruumisarkun.

Maijaa ensin vähän kammotti, mutta sitten hän naurahti, kun muisti muutamia Helgen puheita ja arvasi, miksi Helge oli pitänyt avainta piilossa. Vielä Maija huomasi ison kiväärin, joka oli asetettu nurkkaan nojalleen.

Pantuaan oven hiljaa lukkoon hän pujottautui Helgen ohi vajan pinolle, pisti avaimen takaisin takin taskuun ja istui jälleen kynnykselle.

— Mitä sinulla siellä mankelihuoneessa on? — kysyi Maija veitikka viattomana, kun Helge istui hänen viereensä kynnykselle ja rupesi panemaan piippuun.

— En ole tahtonut sitä sinulle näyttää, kun pelkäsin sinun säikähtävän, — sanoi Helge.

— No sitten sinulla on siellä varmaankin ruumisarkku. Tai onko ehkä pyssy, jota olisin pelästynyt?

Helge meni koettelemaan takkiansa, mutta kun avain oli tallella, hän vain ihmetteli Maijan kekseliäisyyttä ja sanoi:

— On siellä sitä jos tätäkin.

— Kenellekäs se ruumisarkku on tehty? — kysyi Maija.

— Janne vainajan leskelle.

— Mikä mies se Janne oli? — kysyi Maija taas.

Helge ihastui, kun oli näin odottamattoman helposti selvinnyt kiusallisesta asiasta, ja tuli oikein kertomatuulelle, siitä huolimatta että itse ne asiat, joista hänen piti kertoa, olivat hänelle kirvelevän tuskallisia.

Janne oli jo viime syksynä mennyt naimisiin umpiruotsalaisen palvelustytön kanssa, jota Maijakin hiukan tunsi viime kesän huvila-ajoilta ja jota Helge aina hiukan epäili samaksi tytöksi, joka oli seisonut lepikon pimennossa Jannen kanssa tuona ensimmäisenä laudanajo-yönä. He olivat olleet hyvin onnelliset keskenään, vaikka heidän keskinäinen puhelunsa Jannen huonon ruotsintaidon vuoksi oli ollut aika sekamelskaa. He saivat lapsen juuri vähää ennen Jannen kuolemaa. Lapsi oli suurena ihastuksena kaikille, jotka kävivät sitä katsomassa. Ei sellaista lasta oltu vielä ikinä nähty, sanoivat kaikki ja niin sanoi myöskin Greeta, jonka luona Jannen vaimo joskus ikävissään kävi, he kun taisivat Greetan kanssa puhella samaa kieltä. — Sodan päätyttyä oli Jannen täytynyt piileskellä metsissä, sillä häntä kovasti etsiskeltiin, niinkuin kaikkia, joka olivat toimittaneet pakko-ottoja. Eräänä pimeänä ja sateisena yönä oli Janne kuitenkin koputtanut Helgen kamarin ikkunaan ja sisään tultuaan pyytänyt Helgen käymään hakemassa hänen vaimonsa ja lapsensa Koivikolle, käskenyt tulemaan niin ettei kukaan työläiskasarmissa huomaa, ja jäänyt odottamaan. Tämä oli hyvin varomaton teko, mutta Janne ei voinut olla enää kauemmin näkemättä vaimoaan ja lastaan, vaikka olisi kuolema eteen tullut. — Helge toimitti Jannen asian. He tulivat Jannen vaimon kanssa oikopolkuja ja rantateitä juoksujalassa Koivikkoon, Helgellä sylissään hätimiten vaippoihin kapaloitu rintalapsi, jolla oli tutti suussa. Helge ei sanonut lapsen painaneen yhtään mitään, vaikkei hän tosin tiennyt mitä muutkaan lapset saattoivat painaa, sillä hän ei sitä ennen ollut eläessään pitänyt lasta sylissään. Mutta tähän lapseen Helge mieltyi kovasti, painaessaan sitä hellävaroin juoksussa poveansa vastaan, eikä olisi perille päästyä raskinut antaa lasta sylistään edes sen äidille. Ja jos Maija tekisi hänelle joskus semmoisen lapsen, ei hän voisi enää rakastaa Maijaa kaikkein enimmän maailmassa. (Tässä kohden Maija suihkasi Helgelle suuta). — Sitten oli Jannen vaimo, jonka nimi oli Lyydia, tullut itkien äidin viereen seisomaan ja sanonut, että hänen lapsensa kyllä voi syödä myöskin lehmän maitoa. Silloin oli Greeta kohta älynnyt asian ja sanonut kovin mielellään hoitavansa lasta tämän yön. Mutta Jannen ja Lyydian hän yövytti aitan luhtiin. Lapsi ei Greetan käsissä itkenyt koko yönä yhtään kertaa, sillä äiti oli taitava lasten hoidossa ja oli tämänkin lapsen syntymisessä toiminut kätilönä Lyydian luona, niinkuin usein muualla. Muutaman kerran oli Helge käynyt yöllä katsomassa lasta. Se oli valvonut ja haraillut käsillään, jotakin tavoitellen, sitten nauranut äidille. — Aamuhämärissä Lyydia ja Helge veivät lapsen takaisin tehtaalle. Silloin yövahti näki heidät. Mutta Janne jäi luhtiin odottamaan seuraavaa yötä, päästäkseen pimeässä matkaan. Hän ei ollut edes vaimolleen sanonut piilopaikkaansa, ettei Lyydian olisi tarvinnut valehdella tietämättömyyttään, jos olisi tullut kysymys. Mutta Helgelle sanoi juuri lähtiessään menevänsä sydänmaalle kruununmetsiin, ja siihen suuntaan hän oli mennytkin, sillä ei hän järvelle päin poikennut. — Kahden aikaan päivällä tuli Skurubölen Torsten ja Gunnar kolmen muun Vestankylän miehen kanssa, joilla oli kiväärit selässä, Koivikolle. Mutta eivät he tulleet ystävinä, vaan Torsten kysyi kohta oliko Janne Peldonen täällä. Kun Helge sanoi, ettei ollut, menivät he huoneisiin katsomaan puhuiko Helge totta. Sitten kiipesivät ullakolle, katsoivat kaikki nurkat, kävivät navetat ja ulkohuoneet, ja luhdissa näkivät Jannen ja Lyydian yösijan. Silloin Torsten sanoi Helgelle: "sinä olet karkulaista suosinut ja tiedät mitä siitä seuraa, mutta minä en tahdo esikunnassa mitään puhua, jos sanot meille missä Janne on." — Helge ymmärsi, että Torsten oli etsiskelevän joukon päällikkö ja tiesi myöskin mikä Jannea uhkasi. Hän ajatteli: täytyypäs ihmisen sittenkin joskus valehdella, ja sanoi: "Janne on Kuulukassa." Kuulukka on saari keskellä suurta selkää ja sinne olisi ainakin Helge paennut, jos hänen olisi ollut paettava. Hän tahtoi eksyttää Torstenin niin kauas kuin mahdollista Jannesta. Mutta nyt sattui niin onnettomasti, että Janne olikin muutamien muiden karkulaisten kanssa juuri Kuulukassa, ja oli kaiketi tahtonut puolestansa eksyttää Helgen. Siellä olivat miehet rakentaneet itselleen havumajan, joka oli hyvässä piilossa. Helge kävi sittemmin kaksi kertaa sitä katsomassa. — Janne vietiin ensin esikuntaan ja sieltä passitettiin Vestankylään, pakko-ottoihin syylliseksi todistettuna. Mutta Vestankylässä majaili luutnantti, joka tuomitsi hänet kuolemaan vikapääksi. Silloin Vestankylän pojat ampuivat hänet santamäkeen, annettuaan hänen ensin kaivaa oman hautansa, joka tuli riviin muiden ammuttujen kanssa.

— Mihinkäs tämä kirstu nyt, kun mies on jo haudassa? — kysyi Maija.

Helge oli niin näännyksissä kertomuksestaan, että tuskin jaksoi puhua. Hän sanoi sentään käyneensä Lyydian kanssa Vestankylässä, jossa Lyydia oli vaatinut vainajan ruumista, toimittaakseen sen kunnialliseen hautaan. Mutta siellä oli neuvottu kääntymään maaherran puoleen, ja asia oli nyt sillään. Arkku viedään Vestankylään kohta kun maaherralta tulee lupa ja jos ruumis enää tunnetaan, sanoi Helge.

— Kyllä vaan sitten kannattaakin tähän maailman aikaan ruumisarkkuja tehdä, — sanoi Maija ja huokasi omia surujaan.

Näistä sanoista Helge elpyi. Sillä nyt sai hän keventää omaatuntoansa Maijan edessä. Hän kertoi saaneensa koko kevättalven laitella ruumisarkkuja, ettei mihinkään muuhun työhön joutanut. Kuka tähän aikaan korvoja tilasi — ei kukaan. Venekin oli jäänyt vielä tervaamatta ja liistelautoja vaille, sama vene, jonka hän viime syksynä pani alulle. Maija hyväksyi kaiken.

Maijan ollessa hänen vieressään Helge aina ikäänkuin rupesi jälleen elämään. Mutta ennen Maijan tuloa hän oli kuin kuollut, niin häntä päivin ja öin painoi Jannen kova kohtalo, johon hän oli tahtomattaan syyllinen. Ja pahinta oli, että kylässä oli alettu häntä vieroksua, ja pitää häntä ystävänsä pettäjänä, koska tiedettiin, että etsiskelijät olivat Helgen neuvosta Kuulukkaan osanneet. Lyydiakin lakkasi Koivikolla käymästä, kun hänen korviinsa tuli tämä huhu. Helgen selityksistä huolimatta hän ei saattanut ymmärtää, miten Helge olisi voinut vahingossa neuvoa miehet juuri siihen saareen, jossa Janne oli. Kaikki olivat alkaneet karttaa häntä, ja ruumisarkuista puhumattakaan ei tilattu häneltä enää vaivaista kiuluakaan.

— Onkos se pyssy siellä mankelihuoneessa Jannen? — kysyi Maija.

Helge luuli jo kaikki kertoneensa Maijalle, mutta nyt olikin vielä kertomatta, että Helge oli ruvennut käymään kivääriharjoituksissa sunnuntaisin kirkonkylässä, joka asia oli vieläkin enemmän lisännyt hänen entisten tuttujensa nurjamielisyyttä. Mutta se asia oli saanut alkunsa näin: Hän oli mennyt tehtaalle työhön, kun muuten olisi jäänyt työttömäksi. Tehtailla oli paljon korjaustöitä, kaikki oli rappiolla, mutta työväki oli vähentynyt aivan mitättömiin ja työt olivat uskottavat kokemattomien käsiin, suureksi osaksi naisväelle, kaatuneiden leskille ja vangittujen vaimoille, jotka vain kävivät työarmoa rukoilemassa. Sen vuoksi Helge otettiin tehtaalla hyvin vastaan, kun ilmeisesti pitivät omana miehenään ja ehkä tiesivät miten Helge oli etsiskelijöitä neuvonut. Muuta tutkintoa ei sentään pidetty. Kysyttiin vain: pitääkö Nyholm tällaisten melskeiden uusiutumista estettävänä asiana? Kun Helge myönsi, että ne olivat estettävät, sanottiin, että olisi hyvä tulla kivääriharjoituksiin. Ja jonkun aikaa käytyään harjoituksissa annettiin Helgelle kivääri kotiin. Se oli mankelihuoneessa.

— Nyt ihan ensimmäiseksi, vie se kivääri pois, — sanoi Maija.

Helge sanoi, että silloin on hänen ehkä työstäkin tultava pois, ja milläs sitten eletään?

Maija vakuutti kyllä pitävänsä huolen siitä, että ihmiset saavat tietää asian oikean laidan, ja Helge saa jälleen tehdä ruumisarkkuja ja korvoja minkä vain näpeistä heltiää. Mutta jos Helge jää tehtaille, niin ei siitä eletä, vaan kuolema siitä tulee. Maija sanoi nyt hyvin ymmärtävänsä, miksi Helge oli käynyt noin laihaksi ja kalpeaksi, että oikein silmiä kirveli sitä katsellessa, ja surku tulee niin että nytkin itkettää.

Helge ei kuitenkaan kiirehtinyt viemään kivääriä pois, vaan sanoi että olihan melskeiden uusiutuminen sentäänkin estettävä. Ja nyt kun Maija oli tullut, tunsi Helge jälleen rupeavansa elämään, vaikka koko muu maailma olisi häntä petturina pitänyt.

Samaa oli Greetakin sanonut kivääristä:

— Vie pois minun näkyvistäni tuo pyssy! — Mutta hän oli sen sanonut toisesta syystä kuin Maija. Hän katsoi ampuma-asetta, jonka tarkoitus ei ollut metsänriistan saalistaminen, kauhistukseksi Herran kasvojen edessä. Silloin oli Helge vienyt kiväärin kamaristaan mankelihuoneeseen. Mutta sielläkin sen nähtyään oli äiti sanonut: "Eikö Herra ole käskenyt rakastamaan vihollista saati lähimmäistä?" Silloin oli Helge sanonut:

— Jos nämä melskeet uudistuisivat ja meiltä vietäisiin pahnat ja lehmä teurastettaisiin, niinkuin kävi Vestankylässä, eikö silloin olisi kiväärikin hyvä.

Äiti sanoi:

— Kuka on sinut tehnyt asemieheksi Herran kädessä?

— Minut he ensimmäiseksi ampuisivat, — sanoi Helge.

— Miksi he sinua ensimmäiseksi ampuisivat? — kysyi äiti. Helge ei ollut hänelle huhusta mitään kertonut. Ja äitiä semmoisista säästääkseen hän nytkin sanoi vain:

— Kaiketi siksi, että minä olen ruotsalainen.

Greeta oli kyllä itsekin ihmeekseen huomannut, kuinka karttaviksi heitä kohtaan ihmiset olivat käyneet. Ja kun hän mielessään kuvitteli, että Helge häneltä ammuttaisiin, jätti hän kivääriasian silleen.

Äiti kävi itse pyytämässä Lyydiaa Helgen ja Maijan häihin, mutta Lyydia sanoi itkevänsä Jannea kaiket päivät eikä tahtovansa itkevänä ilojuhlaan tulla.

Tämä oli suuri suru Greetalle, sillä hän piti Lyydiasta paljon. Ja ainoa asia, minkä Helge oli jättänyt Maijalle kertomatta, oli se, että äiti, joka näki Helgenkin pitävän Lyydiasta ja Lyydian Helgestä, oli sanonut Helgelle ennen Helsingin matkaa: — Totisesti jos minulla olisi vielä toinen poika, paitsi sinä Helge, olisin ottanut tuon kovia kokeneen lesken luokseni asumaan. — Helge ymmärsi, että äiti oli näillä sanoilla ja hänen sydämeensä vetoamalla tehnyt viimeisen yrityksen hänen ja Maijan liiton peruuttamiseksi, ja äidin sanat laskeutuivat uutena painona hänen sydämellensä jo entisen suuren painon lisäksi. Mutta sitä kiihkeämmin oli Helge vain kiiruhtanut matkaansa Maijan luo, niinkuin omaa menehtymistänsä peläten.

Näin kävi, ettei Helgen ja Maijan häissä ollut ketään häävierasta, tai oikeastaan, ettei mitään häitä ollutkaan. Koivikon väki vain ajoi isännän antamalla kahdella hevosella ja kaksilla parhailla rattailla kirkonkylään ja kihlatut vihittiin pappilan kansliahuoneessa, Maija valkoisissaan, huntu ja kruunu päässä, Greeta mustissa samoinkuin Tittakin. Helgellä oli yllään isä vainajan pitkä, musta ponsuuri.

Sitten he ajoivat kotiin, Greeta ja Helge etummaisilla rattailla, oriilla, Maija ja Titta tulivat jälessä, valakalla, ja sittenkin vielä riitelivät kumpi heistä saisi ohjastaa.

MAIJA KOIVIKON EMÄNTÄNÄ.

Mutta jos Maija olikin kuulutusaikana pidättäytynyt kaikista taloustoimista, niin kyllä hän häitten jälkeen otti emännyyden kokonaan omiin käsiinsä.

Hän muutti tavaransa luhdista tupahuoneeseen.

Greeta sanoi tahtovansa mieluummin asua tupahuoneessa, koska hän siten oli lähempänä keittiötä, mutta Maija sanoi, että juuri senvuoksi hänkin tahtoi asua tupahuoneessa, tai jos se ei käynyt laatuun, niin hän asuu kyökissä mieluummin kuin kamarissa, joka on eteisen toisella puolella. Helgen tähden, joka joutui riidan ratkaisijaksi ja näytti onnettomalta, Greeta muutti Titan kanssa suosiolla kamariin eteisen toiselle puolelle, ja näin tupahuone joutui Maijan ja Helgen asunnoksi.

Seuraavana aamuna jo viiden aikaan Greeta kuuli Maijan viskelevän hellanrenkaita ja herätti Titan lypsylle. Mutta kun Titta otti eteisen maitokarsinasta kiulun, pisti Maija päänsä tuvanoven raosta ja sanoi Titalle:

— Syötät vain lehmän. Minä tulen itse lypsämään.

Titan kiehahti pahasti sydänalassa. Oliko hän joutunut Maijan piiaksi?
Hän jätti kiulun eteiseen ja meni takaisin kamariin kysymään mitä äiti
käskee hänen tekemään, sillä äiti oli Titan oikea käskijä, eikä mikään
Maija.

Greeta rupesi nopeasti pukeutumaan.

"Nyt tästä jotain tulee", — ajatteli Titta hyvillään. Mutta äiti pukeutuessaan nuhteli häntä, sanoen että ihmisen ei pitäisi koskaan suuttua ja että ellei riidanhenkeä kohta alussa tukehuta, niin siitä paisuu kauhea Herran vitsaus, joka voi turmella koko olon ja elämän.

— No annanko minä siis hänen lypsää? — kysyi Titta. Äiti sanoi yhä kiireesti pukeutuessaan:

— Mene sinä syöttämään, minä tulen itse lypsämään.

Titta tuli voitokkaana eteiseen, eikä löytänyt kiuluansa ja ajatteli jättäneensä sen varmaan navettaan. Mutta sinne tultuaan hän näki Maijan jo istuvan pallilla ja lypsävän niin että maito tirskui. Titta viskasi lehmälle heinätukon.

Maija sanoi lypsyltään:

— Ja pese se kirnu oikein puhtaaksi. Kirnuamme entiset herat ja sitten alotamme vähän uudella tapaa.

Titta meni navetasta ja äiti tuli jo tiellä vastaan.

— Se jo lypsää, — sanoi Titta.

Oliko äiti juossut, kun oli ikäänkuin hengästynyt, vai oliko vihastunut, koska kädet vähän vapisivat. Niin äidillä aina kädet vähän vapisivat, kun hän aikoi suuttua. "Kohta Maijalle pamahtaa", — toivoi Titta.

Mutta äiti veti suunsa hymyyn, pani kätensä Titan olalle ja sanoi:

— No, Titta, mennään me sitten emännälle kahvia keittämään.

Ja he menivät käsikynkässä.

Mutta keittiön hellalla puski kahvipannu jo kiehuvaa höyryä suustaan, ja pöydälle oli valkoiselle liinalle asetettuna kauniisti neljä kuppia aluksineen ja lusikoineen, keskellä lasinen sokerirasia Greetan omasta piirongista.

Helge tuli samassa iloisena tupahuoneesta keittiöön.

— Maija pyysi juomaan, hän tulee kun joutaa, — sanoi Helge viattomasti ja istui pöytään. Tavallisesti he olivat juoneet aamukahvin vain kukin kaataen kupposeensa pannusta, joka oli hellalla, ja milloin mikin, mutta nyt oli Maija asettanut pannunalusen pöytään ja hänellä oli kaiketi ollut tarkoitus kaadella kaikille, niinkuin herrasväessä tehdään.

Greeta toi pannun pöytään ja sanoi Titalle:

— Menepäs sinä käskemään Maija kahville.

Titan mentyä hän sanoi Helgelle:

— Sinun pitäisi selittää Maijalle, että minä olen tottunut lapsuudesta pitäen lehmänhoitoon ja minusta tuntuu oudolta jäädä sitä työtä vaille.

— Mutta eikö äidin ole jo tullut aika levähtää paljoista töistä, — sanoi Helge.

Greeta katsahti häneen pitkään ja sanoi vähän ivallisesti:

— Kas vaan, kun en ole omaa raihnaisuuttani itse ensimmäiseksi huomannut. No mennään me sitten Titan kanssa vain kamariin istumaan.

Greetan alkoi sydäntä kirveliä kohta kun hän oli tämän sanonut, sillä hän huomasi, miten Helgen kasvot menivät laskoksiin mielipahasta.

— Taas on minun tänä yönä varpaitani kivistänyt, — sanoi hän. Mutta kun Maija tuli maitoineen keittiöön, puhui Greeta hänelle iloisen lempeästi:

— Onpa minulla näppärä miniä, kahvit pöydässä, maito kiulussa ennenkuin vanha on silmänsä unesta hieronut.

Maija ymmärsi kehumisen ja tuli iloiseksi. Hän meni pöydän luo ja kaateli emäntänä kaikille kahvit.

Greeta näki Helgen kasvojen jälleen pyöristyneen ja loistavan mielihyvästä, ja hän ajatteli: Voi, kun nyt saisi sydämensä aina pakoitetuksi! Herra pitelethän Sinä kädestäni! Minä en erkane sinusta, vaikka näen selvään, mitä allani tapahtuu.

Greeta oli taas alkanut ajatella kaikkia asioita tuon merkillisen unensa puitteissa. Helge oli uivinaan aallokossa, Herra sanovinaan: antaa pojan vaan koetella voimiansa. Ja hän itse puolestaan oli tehnyt päätöksen pidellä Herran kädestä loppuun asti.

He pysyttelivät Titan kanssa todella paljon kamarissa. Äiti kertoi Titalle nuoruutensa muistelmia ja he istuivat molemmat vierekkäin vuoteella, niinkuin Titta halusi.

Sitten he katselivat kauan puutarhaa ja äiti koetti olla hyvin huvitettu rikkaruohon nyppimisestä porkkana- ja punajuurikasrivien väliltä, joka oli Titan vastahakoisimpia töitä, mutta nyt äidin kanssa mieluista. He kuulivat kuinka keittiön ovi paukahti auki ja Helge telmi Maijan kanssa eteisessä, niinkuin oli ennen telminyt Titan kanssa. Nyt hän tuli eteisen ovensuulle ja huusi:

— Titta hoi, sonta kuuluu olevan vielä luomatta navetasta.

— Menenkö minä? — kysyi Titta hiljaa äidiltä, johon äiti vastasi:

— Tietysti menet, ja pese kirnukin puhtaaksi, niinkuin Maija on käskenyt. Sillä meidän on tehtävä tässä elämässä kaikki niinkuin Herran käskystä eikä ihmisen, jos kerran sonta on luotava ja kirnu on pestävä. Ja että sinä tämän oppisit, niin katso, minä teen sen kaiken itse, mutta sinun käsken jäämään tähän kitkemään, kunnes minä palaan.

"Äiti se tulee taas päivä päivältä yhä hurskaammaksi", — ajatteli Titta, kun näki äidin todella kompuroivan törmännettä ylös navetalle päin.

Mutta Maija oli varmaankin ikkunasta nähnyt Greetan menevän, koska juoksi nopeasti pihan yli navettaan, kooten hamettansa vyötärysten alle.

Sinne tultuaan Maija kohta tempasi sontataikon Greetan käsistä, ja nyt näki Greeta todellakin paljon heikontuneensa, sillä kyllä hän piti kaikin voimin vastaan. Nytkäys vain, ja taikko oli Maijalla. Greeta sydämistyi niin tästä väkivallasta, että olisi lyönyt vaikka kihvelillä Maijaa päähän. Mutta onneksi hän oli juuri opettanut Tittaa. Hän oikaisihe, katsahti kattoon ja sanoi aivan nöyrällä äänellä:

— Käskin Titan kitkemään, mutta voinhan lähettää hänet tännekin.

— Ei tarvita, — sanoi Maija tuimasti.

Nyt olisi Greetan tehnyt mieli ottaa kihveli oikeaan käteensä, ja hän ajatteli, miten hän vasemman kätensä ojentaa ovea kohti ja huutaa Maijalle: mene ulos täältä! Mutta mieluisan intohimon luoma kuva sai jo ennen täyttymistään hänen sydämensä niin kouristumaan, että hän peräti heikkeni, ja Herraa kiittäen siitä, ettei mitään ollut tapahtunut, hän hoipersi ulos navetasta, istui törmän kivelle, ummisti silmänsä ja antoi kyynelten vuotaa. Hän teki uuden päätöksen olla milloinkaan suuttumatta Maijalle, nousi, tuli Titan luo ja sanoi:

— Meneppä sinä nyt pesemään kirnu, se on tuolla kaivolla turpoamassa, ja hankaa se oikein puhtaaksi, että Maija kiittää.

Maija tulikin kaivolle, vettä navettaan hakien, ja kiitti Tittaa, sanoen juuri noin pitävän hangata, että kirnu oikein puhdistuu.

— Saat kohta kirnutakin, sanoi hän viputtaessaan vesiämpäriä ylämäkeen.

Mutta Helgenpä näki Titta joutuvan sinäpäivänä vielä kovempaan souviin. Maijalle piti laitettaman keittiöön uusia hyllyjä entisten sijaan, ja paljon hyllyjä, toiselle puolelle pienempiä, toiselle isompia, joista kaksi oli kaidattava niin, että lautaset saivat olla kallellaan ja vierekkäin. Junalta tuotiin Maijalle laatikko, johon hän oli koonnut rouvalta häälahjaksi saamiaan astioita ja muuta keittiötavaraa. Yhdeltä kälyltään hän oli saanut tinatun kuparipannun, kuppeja ja lusikoita, ja vielä kaksi muuta vanhaa pannua. Näitä kaikkia tavaroita hän tahtoi pitää näkösällä ja siksi piti hyllyjä olla niin paljon, kunnes Helge joskus joutaisi laittamaan oikean, puoleksi avonaisen keittiökaapin Maijan selitysten mukaan. Sitäpaitsi oli Maijalla pitkiä uutimia, joihin Helgen piti laittaa kuosikkaat pitimet ikkunain yläpäähän nostettaviksi. Ja vielä korvon alle ristikko tehtävä ja väliovi keittiöstä eteiseen nostettava, ettei se lonksottanut. Niin, ja sitten tahtoi Maija erikseen hellapöydän, jossa olisi laatikot alla, mihin saisi panna haarukat, veitset ja lusikat.

Helge höyläili ja sahasi keittiössä, vei vanhoja lautoja pois tieltä ja toi taas uusia, joten keittiö oli useita päiviä täynnänsä höylänlastuja ja laudanpätkiä ja Maija kattoi ruokapöydän kamariin. Itse hän kuuraili ja hankasi, ensin luutusi kaikki seinät ja käväisi katonkin, sitten lattiat, sitten löysi lutikoita jostakin rakosesta ja alkoi uudestaan seiniä pestä, hääti syöpäläiset tärpätillä ja rupesi tutkimaan kellaria, johon mentiin keittiön lattialuukusta.

— Mikä ihme siellä haisee, — kysyi hän moneen kertaan. — Kohta ensipäivästä kun tulin, tuntui nenääni sama outo haju.

Greeta ei voinut pidättäytyä sanomasta semmoista, jota itse kohta katui sanoneensa:

— En minä ole täällä mitään hajua tuntenut ennen Maijan tuloa, — sanoi hän.

— Mikäs tämä on? — huusi Maija lattian alta ja samassa lensi puolimädännyt riepu aukosta Helgen lastujen päälle. — Ja tässä! (Taas riepu). — Entäs tässä! (Taas riepu). — Ja tässä ja tässä, ja tässä… Ja nyt sieltä alkoi tulla jos jotakin, vanhoja rotanloukkuja, käpristyneitä vanttuja, kengänjätteitä, tilkkumaton rääsyjä, tulipa paperipakettiin käärittyinä silakanruotojakin ja loppujen lopuksi säkki, jonka pohjaan oli unohtunut jonkunverran viimevuoden perunoita ja joka lentäessään hajosi, päästäen osan perunoista takaisin kellariin ja osan lastuille, toiset kyynärän pituisilla valkoiduilla, toiset mätinä.

Greeta oli tällä välin kamppaillut ankaran taistelun itsensä kanssa, tarttunut hädissään Herran käteen ja päässyt voitolle. Kääntäen asian leikiksi hän sanoi Maijalle, joka nousi ylös kellarista ja löi käsin hamettaan puhtaaksi:

— Niin, Maija, syvällä näkyvät olevan vanhain syntien juuret.

Maija ei ymmärtänyt ruotsalaista lausetta ja luuli saaneensa Greetalta uuden näsäyksen. Hän sanoi tuimasti:

— Minunko tultuani nämä ovat ruvenneet haisemaan. Hyi sentään.

Näin sanoen hän kahmaisi osan kellaritavaroita syliinsä ja läksi viemään niitä ulos.

Helge sanoi äidille Maijan mentyä:

— Maija on vähän tuittupäinen. Mutta miksi menitte sanomaan, ettei huoneissa tuntunut hajua ennen Maijan tuloa.

Greeta ei vastannut mitään, sillä osaksi tuo sana satutti häntä ja osaksi tapahtui oikeastaan ensi kerran, että Helge moitti äitiä. Nuo seikat yhtyneinä saivat aikaan sen, että Greeta myöskin ensimmäisen kerran eläessään tunsi katkeruutta poikaansa kohtaan.

Kun äiti ei puhunut mitään, sanoi Helge vielä:

— Jos näin on alku, millainen tuleekaan loppu?

Nyt Greeta alkoi vavista pelkästä ponnistuksesta olla vieläkin mitään sanomatta, mutta se meni yli hänen voimiensa, ja hänen äänensäkin rupesi vapisemaan:

— Tuon sinä olisit voinut sanoa myöskin Maijalle, — sanoi hän ja sanoessaan hengästyi niin, että viimeinen osa lauseesta tuli vain vaivoin sanotuksi, mutta tuli sentään.

Helge huokasi syvään ja näytti Greetasta peräti murtuneelta. Rakastiko Helge siis tuota Maijaa niin, että pieninkin soimaus häntä haavoitti? Vai katuiko Helge sydämensä pohjassa, että oli mennyt naimisiin Maijan kanssa? Täynnä tyytymättömyyttä itseensä, mutta voimatta vielä mitään sovinnollisuuden sanaa keksiä Greeta sulkeutui kamariinsa, vaikka tunsi tälläkin loukkaavansa Helgeä.

Helge sanoi Titalle, että nyt on keittiössä kaikki valmiina ja lastut kannetaan vajaan sytykkeiksi.

Titta rupesi kohta innokkaasti toimeen.

Maija tuli keittiöön ja ilostui, kun näki että siellä ei ollut Greetaa. Kohta hän alkoi tehdä selvää kellarista, ja kun se oli perin pohjin siivottu ja lastut viety pois keittiöstä, alkoi hän pestä keittiön seiniä ja lattiaa, mutta Helgen pani tupahuoneessa naputtamaan Titan kanssa uutimia puupitimiin ja sitten nostamaan ikkunoille.

Kaiken tämän aikaa istui Greeta yksin kamarissa hartaissa itsetutkisteluissa, ja tällä kertaa hän suorastaan puolusteli käytöstään Herran edessä, joka tuntui vaativan katumista. Hän koetti todistaa Herralle, kuinka välttämätöntä oli, että Helge huomaisi minkälainen Maija oikein oli ja että siis oli ollut hyvä auttaa häntä sitä huomaamaan. Greeta sentään jo tiesi, mihin nämäkin itsetutkistelut päättyvät, nimittäin siihen, että Herra taas sanoo: antaa pojan vaan koetella voimiansa. Ja Greeta olisi ollut melkein jo suostuvainenkin sellaiseen tulokseen, ellei perinpohjaista syventymistä kysymykseen olisi häirinneet äänet ja koputukset, jotka kuuluivat tupahuoneesta ja keittiöstä. Mitä ihmeitä he siellä oikeastaan naputtelivat? Hän kuuli ilmeisesti iloisia ääniä, Titan kikatusta ja Maijan naurua, varmaan oli Helge sanonut jonkun sukkeluuden. Mutta että sentään voidaan nauraa ja iloita kohta tämmöisen pöyristyttävän tapauksen jälkeen, jolloin olisi odottanut haudan hiljaisuutta ja ihmismielen matelemista tuskan häpeässä ja katumuksessa! Ja Tittakin! Greeta oli huomannut selvästi, että Titta, vaikka kyllä kanteli alinomaa Maijan rikoksia, oli alkanut olla innoissaan Maijan teettämistä töistä, ikäänkuin Titta ei olisi milloinkaan saanut kirnuta ennenkuin nyt vasta Maijan luvalla! Ja vesiämpäriäkin oli Titta kantanut aivan selvään Maijaa matkivasti vipuuttaen toista kättään. No olkoon, lapsen mieli on häilyväinen. Mutta Helge! Vaikka Helgen ääntä ei kuulunutkaan, ei ollut mitään epäilemistä, että juuri Helge oli saanut tämän ilotuulen aikaan. Sen sijaan että olisi huomauttanut Maijalle, miten sopimatonta on viskellä tavaroita kellarista ihmisten kasvoihin! Mutta Helge ei sanonut Maijalle milloinkaan moitteen sanaa, aivan kuin olisi pelännyt tuommoisen tyllerön siitä rikki menevän. Äidille niitä näytti voivan sanoa, ja äidin edessä huokailla. Näytti kuin ei Helge olisi enää voinut olla iloinen muuten kuin Maijan seurassa! Olkoon sitten, kyllä Greeta jaksaa istua kamarissa vaikka ikänsä.

Ja Greeta istui.

Nyt oli vähän aikaa naputtamatta. Mutta ei suinkaan loppuakseen, vaan ainoastaan siirtyäkseen keittiöön. Ja sieltäkin saattoi kuulua innokasta puhelua, Titan hyppäämistä jostakin korkealta, pöydän siirtelemistä ja taas naputtelua. Ja vielä hellarenkaitten rämistelyä.

Greeta kävi niin uteliaaksi, ettei hän voinut olla raottamatta kamarin ovea ja pistämättä päätänsä ulos paremmin kuullaksensa. Silloin hän huomasi, että keittiön ovi oli vähän auki. Ja hän ajatteli, että yhtä hyvä hänen on istua yksikseen jollakin puutarhan kivellä kuin jököttää koko aika kamarissa. Puutarhaan mennessään hän tietenkin vilkaisi myös keittiön ovelle päin. Ja vilkaistua ei auttanut muu kuin pysähtyä vähäksi aikaa katsomaan ihmeellistä näkyä:

Helge seisoi pöydällä ja kiinnitti pitkiä kaksinaisia, pitseillä reunustettuja uutimia keittiön ikkunaan. Maija seisoi hellan ääressä keittämässä ruokia. (Kas kun hän antoi pannun seistä vain suljettujen punaisiksi kuumennettujen renkaitten päällä; Greeta oli aina puiden säästämiseksi antanut tulen käydä suoraan pannun pohjaan). Maijalla oli kädessä haarukka ja hän katseli ylös Titan toimiin, joka seisoi hellan vieressä toisella pöydällä ja naputteli uusiin hyllyihin sahalaitaisia, punakukallisia reunaliuskoja. Titta oli ilmeisesti innoissaan. Ja olisihan Greetakin sitä tointa vähän pitemmältä katsellut, ellei olisi ollut mentävä puutarhaan kivelle istumaan.

Siellä kivellä hän tunsi olonsa kovin yksinäiseksi. Ei tahtonut oikein mikään huvittaa, vaikka aurinko paahtoi kuumasti selkään, vaikka varpuset iloisesti tirskuivat navetan luona, vaikka kana kaakattaen ilmoitti munineensa ja vaikka punajuurikkaan lehti oli jo niin suuri, että näytti keltaisia suonia punaisella pinnalla. Ilma tuntui liian lämpimältä, viserrys kimakalta, kaakatus ja punajuurikas ikävältä. Mutta jossakinhan hänen sentään piti olla, niin tarpeettomana ja liikanaisena kuin häntä saattoikin pitää. Kyllä hän osasi tästedes aina olla yksin, koska hän näytti tuottavan vain murheen huokauksia, jos oli seurassa. Ja taas, jos Helgen ilomielisyys riippui vain siitä, että Greeta valheellisesti mairitteli Maijaa ja teeskenteli ystävyyttä, niin sellaista hän ei tahtonut enää jatkaa. Totuus ennen kaikkea. Parempi lihava riita kuin laiha sovinto. — Niin Maijakin näytti ajattelevan, ja siinä kohden oli oikeammassa kuin Helge. — Herra tietenkin tuntui yhä hokevan: älä sinä valehtele rakastavasi, vaan rakasta. Mutta ei Greeta nyt jaksanut asiaa näin päin ajatella, tässä ikävässä yksinäisyydessä, ja kun ne siellä tietysti yhä vain ilakoivat. Eikä tiennyt kuinka sinne edes kehtaisi mennäkään näin pitkän ajan perästä, kun oli kerran ruvennut olemaan yksinäisyydessä ja ne siellä varmasti hänen päätöksensä huomanneet.

Silloin hän kuuli hirmuisen huminan ilmassa. Tosin hän oli sitä jo pitkän aikaa kuullut, vaikkei ottanut huomioonsa. Hän katsahti ylös ja näki että mehiläiset parveilivat. Suuren, entisestä asuinpaikasta siirretyn omenapuun latvapuolella, tiheässä oksistossa, roikkui niitä jo aika rypäle ja ilma oli aivan sakeana samaan oksistoon pyrkijöitä.

Nyt Greeta ei ainoastaan mennyt, vaan hameittensa etumusta kannatellen juoksi muiden seuraan.

Kuistilla hän vähän pysähtyi ottaakseen henkeä asian rauhallista ja arvokasta ilmoittamista varten. Sitten meni hitaasti keittiön ovelle ja sanoi, huokaisten kuin maailman vähäpätöisintä asiaa:

— Mehiläiset parveilevat.

Ja nytkös Helgelle ja Titalle kiire tuli! Helge ei näissä Maijan teettämissä puuhissa ollen ollut ehtinyt varustautua parvea vastaanottamaan, vaikka oli sen tuloa kaikista merkeistä päättäen odottanut. Nyt oli parvikoppa halkovajan orsilla, pohjia ei löytynyt yhtäkään ja täytyi käyttää korvon kantta, tikapuut oli haettava, sillä parvi istui korkealla, ja Titta ne vihdoin löysi liiterin takaa. Olihan Helgellä hansikkaatkin ja kasvojen suojus, mutta kuka niitä nyt jouti hakemaan. Titta ei löytänyt. Greeta toi ne vihdoin, mutta silloin oli Helge jo puussa ja ravisti suuren parven koppaan, jonka käänsi nurin kannen päälle ja asetti maahan. Titta oli kaivolta vettä tuomassa, jota Helge tarvitsi ruiskutukseen rauhattomien mehiläisten tyynnyttämiseksi. Hän oli juuri panemassa kiilaa pohjan ja korin väliin, etteivät mehiläiset tukehtuisi, eikä sen vuoksi voinut mennä auttamaan, vaikka kuuli kimakoita hätähuutoja.

Maija, joka ei ollut vielä koskaan nähnyt mehiläisten parveilevan, oli tullut uteliaana katsomaan, miten mehiläisiä otetaan muka kiinni. Hän aikoi tietysti mennä sinne missä Helgekin oli, mutta ei päässyt kuinkaan lähelle ennenkuin alkoi perääntyen puhaltaa mehiläisten päälle ja huitoa vimmatusti käsillään niitä pois. Samassa hän kiljaisi ja huusi: "Pisti! Pisti!" Eikä saanut kättänsä niin kauas niskan alle, että olisi ylettynyt kipupaikkaan. Ennenkuin kukaan ehti apuun huusi Maija uudelleen: "Ai, ai, ai, ai, ai!" — ja haroi päätänsä, työntäen sormet tukkaan ja taas viskaten ne ulos. — "Helge, Helge, ne meni tukkaan!" — huusi hän istuen maahan kyykylleen ja haroi yhä silmät umpeen puristettuina.

— Etkö sinä jo joudu apuun? — kysyi Greeta Helgeltä. Mutta Helge jatkoi vain työtänsä ja viekkaasti katsoen äitiin sanoi:

— Antaa vähän pistää, ei se ole pahaksi.

Greeta sanoi:

— Oletko sinä hullu? Pistää! — Ja hän meni sitä menoaan Maijan luo. Hän selvitti mehiläiset Maijan hiuksista ja sitä tehdessään ajatteli: onpa sillä kaunis ja tuuhea tukka! Mutta tutkiessaan niskaa, olisiko oka pistoksen jäleltä sinne jäänyt, hän ajatteli: siinä nyt sait, kun pidätkin noin avokaulaista puseroa!

Maija käski hakemaan alempaa, paljon alempaa.

Hakiessaan alempaa Greeta ihmetteli Maijan ihon valkeutta ja sileyttä, ja ajatteli: sitäköhän se Helge tuossa tytössä rakastaa? Kuitenkin hän itsekin hierasi liiemmän kerran kipeätä paikkaa, ja ehdotti että sitä voideltaisiin hunajalla, niin se ei turpoa.

Näin siinä naurussa ja hälinässä unohtuivat äskeiset välit ja iloisempaa oloa tuli sijaan. Niinkauan kuin vaan puhui mehiläisistä, näytti sitä hyvää oloa voivan jatkua kuinka pitkälti tahansa. Mutta vaikka Titta ja Maija menivät takaisin keittiöön ja Greeta jäi Helgen kanssa vielä mehiläisten luo, puhui Greeta Helgenkin kanssa vain mehiläisistä, niin hauskaa oli olla sellaisissa keveissä ilosuhteissa hänen kanssaan taas pitkästä aikaa. Ja he nauroivat yhdessä monelle äskeisessä hälinässä tapahtuneelle seikalle, erittäinkin Maijan hätähuudoille, ja menivät naurusta välistä oikein kippuraan.

Mehiläisasiat rupesivat kuitenkin väkisinkin loppumaan, kun ei tiennyt mitä niistä vielä enempiä sanoisi, ja vaara uhkasi, että puhe nyt-nyt suistuu mehiläisraiteilta johonkin totisempaan, esimerkiksi todella Maijaan.

Onneksi Titta kuistilta huusi ruualle. Ja toisten kanssa saattoi mehiläisistä olla vielä paljonkin puhuttavaa.

— Tule jo, — hoputti Greeta Helgeä, joka oli vienyt parven perunakuoppaan iltaa odottamaan.

He menivät yhdessä tupaan.

"Nyt vain mehiläisistä, nyt vain mehiläisistä!" — hoki Greeta ajatuksissaan, antaen omalle itselleen ankaria käskyjä pysyä aisoissa.

Mutta keittiöön tultua unohtuivat mehiläiset silmänräpäyksessä, niin valtava oli se näky, joka hänet kohtasi.

Ikkunan edessä oli uusi uudin, tai oikeastaan kaksiosainen pitsikartiini, kauniisti hajoitettuna ja koreilla nauhoilla ikkunan pieliin sidottuna. Vanhan laatikkokaapin peitti ommeltu kaitaliina, ja sen päällä seisoi kaksi korkeata hopeanhohtavaa ja sisältä kullankiiltävää maljaa, jotka Maija kuului saaneen häälahjaksi palvelustovereiltaan. Ruokapöytä oli katettuna valkoiselle vaatteelle ja kunkin istujan kohdalle oli asetettuna kaksi lautasta, matala alle ja syvä päälle, viereen veitset ja haarukat, kaiketi ruokapalojen ottamiseksi vadista ensin lautaselle ennenkuin suuhun pantiin. Uusi porsliininen kukallinen leipäkori seisoi valmiiksi leikattuine leipäviipaleineen keskellä pöytää, vieressä pieni voilautanen, jonka reunalla oli veitsi, muita veitsiä pienempi, ja suolarasia. Toisella puolella koria oli uusi laskusuinen kaljakannu, josta kalja oli kaiketi myöskin ennen juomista kaadettava jokaisen eteen pantuihin laseihin. — Lattialle oli ripoteltu katajanhakosia — mutta millä ihmeen hieromisella se keittiön lattia oli niin valkoiseksi saatu?

Kaiken kruununa oli sentään se mihin Greetan katse oli oikeastaan ihan ensimmäiseksi lentänytkin, vaikka silmä siirtyi pöytälaitoksiin, — nimittäin uudet kukkareunaiset hyllyt, joiden ylimmällä loistivat aurinkoina Maijan punakupariset kastrullit ja kahvipannu, ja alemmilla kahvimylly, korulautasia, vateja ja kuppeja. — Oli selvää, että Maijalla on täytynyt olla edeltäpäin tieto siitä mitä talossa oli ja mitä ei ollut, ja niistäpä asioista ne Helgen kanssa kaiketi kirjoittelivatkin toisilleen koko talven, samoin kuin varmaan myös tuvan jakamisesta kahteen osaan ja hellasta. Nyt alkoi Greetalle moni asia totisesti selvitä, eli oikeastaan yhtaikaa kaikki asiat.

Hän olisi sentään katsellut kauemminkin noita kupariastioita ja myös nauloissa riippuvia seuloja, kauhoja, sihvilöitä, vispilöitä, ratteja, … mutta häntä häiritsi se, että muut koko ajan katsoivat häneen nähdäkseen ja saadakseen kuulla minkä vaikutuksen tuo kaikki loisto nyt muka on häneen tehnyt. Häneen tuli sen johdosta kova halu kertoa jotakin omista entisistä elämyksistään. Ja Greeta alkoikin jo puhua, miten hän oli ennen vanhaan nähnyt samanlaisia — juuri yhtä loistaviksi hiottuja kuparikastrulleja kotipuolensa pappilan keittiössä, jota katsomaan hänet oli vienyt itse rovastinna. Mutta silloin Greeta huomasi, että tämä puhe ei ollut Maijan mieleen, sillä Maijan suu oli mennyt ryppyyn. Sen vuoksi Greeta nopeasti käänsi puheen takaisin mehiläisiin, kysyen ensiksi Maijalta, vieläkö se mehiläisen puru teki kipeätä.

Maija rupesi nauramaan ja niin rupesivat kohta kaikki puhumaan taas mehiläisistä. Entinen ilo otti uuden vauhdin erittäinkin kun he mehiläisistä yhä puhuen istuivat pöytään Maijan ruokalaitosten ääreen.

Maija käski ottamaan voita leivän päälle.

Greeta hieraisi vähän voita leivälleen, ja nykäsi Tittaa, kun tämä aikoi mennä voihin omalla veitsellään eikä pienellä eri veitsellä.

Sitten Maija pyysi Greetaa ottamaan lautaselleen lientä, jota oli posliinikulhossa kantanut pöytään. Liemen syötyä hän vei päällimmäiset lautaset pois ja toi padasta koottuja lihapaloja perunain kanssa valkoisessa vadissa. Sitten kaateli kaikille kaljaa laseihin ja istui itsekin syömään.

Helge oli repäisevän iloinen, vaikkei paljoakaan puhunut parvestaan. Hänellä oli suu medellä eli niinkuin hän olisi joka hetkenä aikonut sanoa jonkun sukkeluuden.

Titta vilkui koko ajan Maijan käsiin ja koetti tehdä kaikki syömisasiat juuri niinkuin Maija ne teki. Hänkin koetti pistellä paloja suuhun vain haarukalla, veistä siihen käyttämättä, ja jätti parhaan loppumehun syömättä, niinkuin Maija.

Greetan täytyi myöskin välistä vilkaista, ja syönnin päättyessä Greeta punastui, kun Titasta huomasi, että hänenkin olisi ehkä pitänyt syödä haarukalla, ja hän oli syönyt veitsellä kaiken. Mutta mehiläiset hänet tästäkin ikävästä auttoivat ja pian taas naurettiin.

Näin oli Maija ottanut Koivikon emännyyden täydellisesti käsiinsä.

SISARET TULEVAT.

Titta oli ollut hyvä kynäilijä jo kansakoulussa, mutta sensijaan kuin muiden kansakoululaisten käsiala koulusta päästyä vähitellen kangistuu ja huononee, ja oikeinkirjoituskin käy usein virheelliseksi, niin Titan käsiala vain parani, kävi yhä tasaisemmaksi ja liukkaammaksi, eikä oikeinkirjoituksen mutkaiset kysymykset tuottaneet hänelle mitään vaikeuksia. Sillä Titalla oli kirjoitusharjoituksiin koulunkäynnin jälkeen melkein enemmän tilaisuutta kuin koulussa. Hän näet piti ahkeraa kirjeenvaihtoa sisariensa kanssa, jotka puolestaan Tittaa siihen yllyttääkseen lähettelivät hänelle paitsi lukuisilla kysymyksillä varustettuja vastauskirjelmiä, myöskin silloin tällöin kaikenlaista pikkutavaraa, kuten pienen taskupeilin, jonkun huivin, erinomaisen sormustimen, neuloja ja muuta sellaista mitä Titta sattui tilaamaan, ja välistä vähän rahaakin.

Näin ei sisarille jäänyt salaisuudeksi mitään mikä koski Koivikkoa sen rakentamisesta asti, huoneiden uutta järjestelyä ja hellaa kaikkine mukavuuksineen, eipä edes sekään, että Helge oli laittanut sisarille luhtiaitan ja maalannut sen punaiseksi (Tätä vain ei saanut sanoa Titan ilmaisseen).

Mutta erittäin yltyi Titan kirjoitusinto heti Maijan saavuttua Koivikolle. Voihan sen arvata: kuulutukset, vihkimiset, häät! Sisaret saivat tietää Maijan ulkopuoliset piirteet, puserot ja puvut niin tarkalleen kuvattuina, että he jo ennen tuloaan tyystin tunsivat mikä otus se Maija oli. Ja kun Titan välit Maijan kanssa eivät alkupuolella kesää vielä olleet vakiintuneet niin, että Titta olisi ollut esimerkiksi erittäin innostunut Maijan teettämiin toimiin ja alituisiin juoksutuksiin, joita vastaankaan tosin ei uskaltanut mukista, niin hän purki sappeansa täysin mitoin sisarille, jopa kuvasi Maijan perin epäedullisissa väreissä. Muun muassa kertoi Maijan ensi töikseen siirtäneen sisarien aitassa olevat vaatteet yhteen läjään ja ripustaneen omansa nauloihin. Äidin oli Maija ajanut ulos navetasta, karkoittanut hellan äärestä ja erottanut kaikista emännyystoimista sekä sisällä että ulkona. Tittaa oli pitänyt pelkkänä piikanansa ja äitiä kohdellut niinkuin tämä olisi ollut Koivikolla mikäkin ruotivaivainen, joka ajetaan ryytimaahan rikkaruohoja nyppimään. Maija muka usutti Helgeä äitiä ja Tittaa vastaan, niin että Helge osasi olla iloinen vain Maijan seurassa, ja äiti oli sanonut Helgen laihtuvan ja surkastuvan päivä päivältä.

Myöhemmin, kun Titan ja Maijan välit paranivat, jopa Titassa heräsi Maijaa kohtaan ihailunkin vireitä, ei hän enää kirjoittanut Maijasta mitään. Mutta ei myöskään ymmärtänyt miten hän olisi voinut kirjeessä peruutella semmoista, joka kuitenkin oli tapahtunut ja tullut mainituksi.

Joten sisaret olivat täysiin panoksiin ladatut Maijaa vastaan jo ennen Koivikolle saapumistansa. He antoivat Titan kirjeiden kiertää toiselta toiselle ja kirjeellisesti päättivät määräajasta milloin yhdessä saapuisivat Koivikolle, käydäkseen siellä asioihin kiinni kovin kourin, vanhan äidin tähden erittäinkin, mutta myöskin Helgen tähden.

Kuitenkaan eivät he kaikki päässeet tulemaan, vaan ainoastaan kolme. Vanhin ei onnistunut saamaan lomaa, sillä herrasväet, joissa hän palveli, olivat kaukaisilla matkoilla, ja hänet oli jätetty kotiin emännöitsijäksi. Toinen oli joutunut naimisiin Ruotsiin eikä voinut jättää miestänsä ja lapsiaan. Niistä kolmesta, jotka olivat päättäneet yhdessä tulla, oli Sigrid naimisissa pomon kanssa Ekön satamassa, toinen Dagmar ompelijattarena Tammisaaressa ja kolmas, Mimmi, palveluksessa asemapäällikön luona lähellä Hankonientä.

Greeta oli elänyt kokonaan ulkopuolella Titan kirjeenvaihdon eikä siis voinut aavistaa mistään ukonpilvistä, joita tämä kirjeenvaihto vähitellen oli nostattanut Koivikon taivaanrannalle.

Kun hän sai Sigridiltä kirjeen, jossa tämä omasta sekä Dagmarin ja Mimmin puolesta ilmoitti heidän aikeestaan saapua kolmisin Koivikolle, ja Titta oli hänelle lukenut kirjeen sisällyksen, kiirehti hän, taas hameensa etumusta kannatellen, liiteriin, jossa Helge teki Maijalle pesupunkkaa. Riemukkaana kirjettä juostessaan viuhtoen hän huusi jo matkalla: — Tulevat! Tulevat! — Voimatta rajun hengästyksen vuoksi muuta lisätä hän antoi kirjeen Helgelle ja istui huohottamaan pukille katsoakseen miten kirje saa Helgen ilostumaan.

Mutta kohta hänen täytyi ihmeekseen panna merkille, ettei Helge ilostunutkaan uutisesta niinkuin hän oli odottanut.

— Nytkö he jo tulevatkin, — sanoi Helge ja otti huolestuneen uteliaana paperin käteensä.

Luettuaan kirjeen istuvillaan lautain päällä Helge huokasi ja sanoi:

— Näkyvät tulevan. — Eikä sanonut muuta.

Hänen kätensä vaipui kirjeen kanssa polvelle ja hän katsoi mietteissään alas maahan, jommoisena Greetan kokemuksen mukaan häntä ei ollenkaan auttanut puhutella; hän ei semmoisena kuullut mitään eikä vastannut mitään, ei vaikka olisi olasta heristänyt.

Greeta odotti kauan aikaa voimatta käsittää, mikä ihme poikaan oli tullut. Ei hän tuntenut Helgeä entiseksi. Entinen olisi semmoisesta uutisesta hypähtänyt ilosta hihkaisten ilmaan. Eivätkö he olleet juuri tätä hetkeä odotelleet, sitä varten ikäänkuin eläneet? Eikö Helge ollut luhtiaittaa sisarille rakentanut heitä sillä yllättääkseen, eikö heidän tulostaan oltu viime talvena ja muina talvina joka iltapuhteella keskusteltu? Ja nyt: "Näkyvät tulevan!"

Vihdoin Helge heräsi ajatuksistaan, ryhtyi äkisti jälleen työhönsä, ja katsahtaen Greetaan sanoi:

— Niin no, mikäs siinä on? Jos tulevat niin tulevat.

Se merkitsi Greetasta melkein samaa kuin olisi hänelle sanottu: mitäs siinä enää istuskelet? — Hän vetäisi henkeä nenäänsä ja nousi. Mutta ettei Helge luulisi hänen mitenkään suuttuneen, hän nosti ennen menoaan Helgen höylän lastujen seasta ja sanoi kevyesti:

— Kun ei vaan huku. — Sitten silmiään varjostaen katseli säätä ja huokaistuaan muka ajallisten asiain vähäpätöisyyttä; meni.

"Mikä tässä voi olla takana", — ajatteli Greeta syvästi huolestuneena. — "Kun vaan ei olisi Maija tässäkin! Ehkä he ovat keskustelleet jo ennen tyttöjen tulosta ja Maija kieltänyt niiden tulemisen. Ehkä Helgekin pitää vaikeana sijoittaa niin monta. Mutta lämpimäthän olivat yöt ja tytöt varmasti tyytyvät nukkumaan aitan luhdissa. Miksi ei Helge huoltansa sanonut äidilleen? Aikoiko Helge jo vieroittua hänestä?"

Muutaman päivän kuluttua Maija jo alkoi touhuta tulokkaiden vastaanottamiseksi. Hänen ensimmäisiä toimiaan oli omien ja Helgen vuodealuksien siirtäminen luhtiin, sillä hän ajatteli, että saavatpa sitten Greeta ja tytöt olla lähempänä toisiaan, kun asuvat seinätyksin. Ja hän itse puolestaan mielelläänkin asui lämpimän ajan Helgen kanssa taas luhdissa, sillä luhti oli hänelle rakas paikka, missä hän oli opettanut Helgen suutelemaan ja he olivat ensi kerran armastelleet toisiansa. Sitäpaitsi hän ajatteli, että hän silloin voi esimerkiksi iltaisin vetäytyä yksinäisyyteen luhtiin, kun nuo muut tietysti rupeavat kaikki kamalasti juttelemaan keskenään ja Helge heidän mukanaan sitä ruotsiansa, ja hän ei suinkaan tahdo siinä menossa olla vaunujen viidentenä pyöränä. Hän odottaa luhdissa Helgen tuloa ja omistaa sitten hänet kokonaan omakseen. Sillä Maijalla oli suuri salaisuus sanottavana Helgelle, nimittäin se, että hän luuli olevansa "sillä viisiä", joka merkitsi yhtä kuin että hän saattoi noin maaliskuun alussa, jos kaikki hyvin käy, tulla äidiksi. Varmasti hän tiesi, että Helge tulisi tästä asiasta kovin iloiseksi. Mutta hän tahtoi sanoa sen juuri sellaisena hetkenä, jolloin ei ollut Greetaa, ei Tittaa eikä ketään, vaan he vain kahden ja Helge Maijan yksinänsä. Paraiten jonakin iltana luhdissa.

Greeta otti kuitenkin Maijan järjestelyt mielenosoitukseksi. Sillä Helgen oli hänen arvelunsa mukaan tietysti täytynyt ilmaista Maijalle rakentaneensa luhtiaitan sisarilleen yllätykseksi, mutta Maija nyt ilmeisesti halusi osoittaa, että aittakin oli hänen emännyytensä alainen. Ja niinpä kävi Greeta taas ankaraa taistelua itsensä kanssa, voidakseen olla juuri ennen tyttöjen tuloa jälleen rikkomatta hyviä välejä Maijan kanssa ja Herran tahdon mukaisesti todella rakastaa Maijaa eikä vain Helgelle valehdella rakastavansa. Nythän piti sitä paitsi vielä tytöillekin saada selväksi, että jos Helgen onnea tarkoitettiin, niin oli Maijaa rakastaminen.

Ja tyttöjen vihdoin tullessa hän luuli jo täydellisesti hallitsevansa itseään.

Hän oli senvuoksi vilpittömästi hyvillään, nähdessään kuinka kohteliaasti ja naurusuin tytöt tervehtivät Maijaa, kun Maijan vuoro tuli heitä kätellä. Paljonpa olivatkin Greetan mielestä hänen tyttärensä maailmalla käytöksessään hienostuneet siitä asti kuin olivat kotoa lähteneet. Ainoa mikä pisti outona Greetan silmiin oli se, että he kaikki, tervehtiessä naurahdettuaan, luonnottoman pian muuttivat suunsa jälleen totiseksi. Ja hänet saattoi vähän hämille myöskin se, että he vilkuivat toisiinsa ja häneenkin, ikäänkuin häneltä jotakin yhteisymmärrystä hakien. Maija, vastatessaan kohteliaisuuksiin, nauroi Greetan mielestä vähän ylimielisesti, ikäänkuin ylpeänä siitä, ettei hänen suunsa mennytkään omin päin totiseksi, vaan pysyi naurussa kauemmin.

Sillä aikaa kuin Greeta, kaikki tytöt ja Helge kävivät joukolla katsomassa huoneita ja keittiötä ja sitten menivät navettaan, tulivat sieltä, katsoivat kanoja, kävivät pihalla joka polun, välistä istahtivat ja taas nousivat, puhuen koko ajan paljon keskenään milloin kaikki yhtaikaa milloin jotakin yhtä kuunnellen, — oli Maija keittiöhommissa. Hän näki ikkunasta, että kyllä niillä oli keskenään paljon hauskempaa kuin hänen seurassaan. Helge tuli kyllä parikin kertaa istumaan keittiöön, mutta ei heillä ollut paljon sanomista toisilleen ja Maija käski Helgen vain menemään muiden seuraan. Olihan kyllä selvä, että Greeta tämmöisenä juhlahetkenä unohti hänet keittiöön, vaikka tavallisesti tuli istumaan ja autteli kyllä nätisti. Mutta kismitti vähän se, ettei Titta tullut edes vettä kantamaan. Tai ei oikeastaan sekään, vaan se, etteivät nuo muut sisaret huomauttaneet Titalle, vaikka selvästi näkivät Maijan tuovan vettä kaivosta. Pitivät häntä piikanansa, jonka oli oltavakin keittiössä eikä heille taloa näyttämässä. Nyt näkyvät menevän taas joukolla Helgen liiteriin ja Helge näyttää heille tarvepuitaan ja pesupunkan tekelettään. Titta kiipeää veneeseen ja hänen jäljessään muut tytöt, ja he nauravat ja ovat soutavinaan ja yksi pitävinään perää. Nyt tulee koko perhe pois liiteristä ja kuljetaan luhtiaitan ohi, jonka jo olivat nähneet. Mutta Titta tietenkin juoksee uudelleen rappusia ylös ja kutsuu parvelta. Ja muut tytöt kiepsahtavat hänen jäljessään. He avaavat luhdin oven ja menevät sisälle. Vähän ajan perästä tulevat taas parvelle ja istuvat mikä sinne mikä tänne, kurkistaen kuin pääskyn poikaset pesästään. Greeta ja Helge seisoivat alhaalla katsellen. Perheellä tuntuu olevan ikäänkuin jokin neuvottelu. Käsillä viittailevat luhdin ovelle ja puhuvat ylhäältä alas ja alhaalta ylös. Puhuvat tietysti siitä, että tahtoisivat nukkua luhdissa. Greeta on ikäänkuin hädissään, lähtee tulemaan pois, mutta puolitiessä pysähtyy ja palaa takaisin, taas alkaa tulla ja taas palaa. Nyt lähtee Helge tulemaan. Kävelee yhä hitaammin ja tulee Maijan luo keittiöön. Istuu tuolille. Kieputtelee lakkia pyörimään sormiensa välissä. Katselee sitä ihmettä. Ei sano mitään. Maija odotti Helgen sanovan jotakin luhdista, esimerkiksi että olisi parempi antaa tyttöjen nukkua siellä, ja Maijalla oli terävä vastaus semmoiseen puheeseen jo valmiina. Mutta Helge ei puhunut mitään. Nousi ja meni takaisin. Ja lähtivät kävelylle metsään.

Illan tultua ja kohta ehtoollisen jälkeen, kun Maija ei tahtonut että joku tytöistä vuorotellen piti hänelle seuraa suomeksi, muiden puhuessa keskenään ruotsia, hän todellakin aikaisin vetäysi luhdin yksinäisyyteen. Mutta siellä tuli hänen peräti ikävä, sillä Helgeä ei kuulunut. Tietysti se siellä nyt palpattelee mielensä täydeltä, — ajatteli Maija ja totesi itsekseen, että Helge oli usein tuppisuuna hänen kanssaan ja tahtoi aina vain kuherrella. Kaksi kertaa Maija kävi tupahuoneen ikkunan alla ja näki, että asiat olivat juuri niinkuin hän oli kuvitellut. Vallaton suunkopu kävi asunnossa. Toisella kertaa Maija näki, että tytöt olivat jo alkaneet makuulle riisuutua ja että ovi keittiöön oli auki. Hän kurottausi vielä ylemmäs katsomaan ja näki, että heillä oli teetä lasissa ja kuppeja oli pöydällä. Siis olivat kuin olivatkin pitäneet emännyyttä hänen poissaollessaan! Helgeä ei voinut mitenkään päästä näkemään, vaikka olisi miten päin kurkistellut. Mutta että Helge oli siellä, siitä ei ollut epäilystäkään. Sillä välistä vaikeni suunkopu äkkiä pitkäksi aikaa. Ja yhtäkkiä kuului hirmuinen naurunremahdus kaikista suista yhtaikaa, toiset oikein kiljuivat, aivan kuin olisi tehnyt kipeätä niin kova nauraminen. Maija tiesi varmasti, että Helge oli sanonut jonkun ruotsalaisen sukkeluutensa. Hänen olisi tehnyt mieli iskeä nyrkki koko voimalla vasten ikkunapuuta ja huutaa: etkö sinä hirtehinen jo tule sieltä! — Mutta sitä ei hän onneksi tehnyt.

Kuitenkin, kun Helge vihdoin tuli luhtiin, oli Maija kääntynyt seinään päin eikä ollut hänestä tietääkseenkään. Riisuutuessaan Helge välistä oli ihan hiljaa ja tuntui kuuntelevan nukkuuko Maija. Mutta Maija silloin piti suutansa auki, niin ettei hengitystä ollenkaan kuulunut: antaa Helgen vain olla kahden vaiheilla nukunko vai enkö nuku.

Helge hiipi Maijan viereen ja asettui selällensä. Hän teki sen niin kuulumattoman hiljaa, että Maija tuskin olisi tiennyt hänen olevan takanaan, ellei olisi tuntenut selässään hänen lannettansa. Helge kuului huokailevan raskaasti, vaikka tuntui pidättelevän, ettei kuuluisi. Maija kesti koetuksen eikä kääntynyt. Kaikkein enin häntä kismitti se, että Helge sittenkin lopulta nukkui ennen häntä. Maija oli toivonut, että Helge olisi yhtäkkiä väkisin käännyttänyt hänet ja ruvennut suutelemaan. Silloin olisi Maija sanonut hänelle suuren salaisuutensa. Mutta Helge oli Maijan mielestä niin turhan hienotunteinen, ettei milloinkaan ruvennut rakastelemaan, jos luuli Maijan olevan jostakin vielä pahoillaan, eikä edes suuteloillaankaan koettanut lepyttää ennenkuin täysi sovinto vallitsi.

Aamun jo sarastaessa Maija kääntyi, katseli kauan kaunista Helgeänsä ja itki omaa pahuuttansa, jolle ei voinut mitään.

Hieno sade rapisi aitan kattoon, mutta rastas vielä lauloi.

Ja niin jäi häneltä suuri salaisuus sanomatta.

Mutta seuraavienkaan aikain vaihtelevat tapaukset eivät antaneet hänen löytää mieleistänsä tilaisuutta salaisuuden ilmaisemiseen.

Muutaman päivän kuluttua tapahtui niin, että Maija oli mennyt ostoksille tehtaiden torille, — sillä oli toripäivä, ja niitä oli kaksi kertaa viikossa. Mennessään hän oli lukinnut luhdin oven.

Maijan poissa ollessa Sigrid sanoi Greetalle, että kun aitta oli oikeastaan tytöille yllätykseksi rakennettu, heidän pitäisi saada nukkua siinä edes sen aikaa kun vielä ovat Koivikolla, ja että luhdin avain pitäisi antaa heille.

Greeta kävi kaksi kertaa katsomassa avainta, joka riippui naulassa muiden avainten joukossa, mutta vain katsomassa. Sillä molemmilla kerroilla hän kyllä otti sen käteensä, mutta pani takaisin.

Sitten hän meni ja sanoi asian Helgelle aivan Sigridin sanoilla. Omasta puolestaan hän lisäsi vain sen, että Helgen pitäisi puhua Maijalle ja pyytää avainta, joka riippui siellä ja siellä.

Helge ei sanonut mitään, vaan kääntyi poispäin. Sillä äidillä oli tapana kysellessään arkaluontoisia asioita niin tiukkaan tutkivasti katsoa toisen silmiin, että hän saattoi kaikitta sanoitta, jopa vastoinkin sanoja päästä toisen ajatusten perille. Ja sitä Helge ei tahtonut.

Greeta katsoi kuitenkin osansa tässä asiassa suoritetuksi ja kiipesi tikapuita myöten tuvan matalalle ullakolle, jonne ennen oli tavallisesti Titan lähettänyt. Siellä hän rupesi sahaporon seasta hakemaan ja kokoomaan vanhan rukin palasia, josta arveli kenties vielä voitavan saada ehjä rukki talveksi.

Kun tytöt hakivat häntä ja Titta neuvoi missä äiti oli, ei hän tullut alas vaan puhui heille ylhäältä keskeltä ullakkoa, sanoen ettei hänellä nyt ollut mitenkään aikaa ja että Helge kyllä tietää missä avain on.

Titta kuuli tämän puheen keittiöön ja antoi aitan avaimen sisarille.

He tapasivat Helgen juuri aitan kohdalla, ja sanoivat hänelle, että eikö aitta ollut heille rakennettu.

Helge vastasi totuuden mukaisesti:

— Oli.

Sisaret sanoivat:

— Etkö sinä Helge voisi Maijan kanssa nukkua kamarissakin?

Helge sanoi:

— Mikäs siinä on, ettemme me voisi nukkua kamarissa. Ja pianhan minä ne vuoteenalukset kannan, kunhan joudan, huomenna taikka noin. Nyt on vähän muuta asiaa.

Silloin sisaret menivät luhtiin, ja Helge säpsähtäen ihmetteli mistä he olivat avaimen ottaneet. Mutta hän ei tietenkään ottanut heiltä avainta pois, koska aitta oli heidän. Ei hän myöskään mennyt liiterille töihin. Hän sanoi vain menevänsä metsään katsomaan olisiko hänen pauloihinsa mitään tarttunut. Eihän pauloissa mitään ollut tähän vuoden aikaan. Kaikki loukut vialla, vireestä lauenneina. Ja saivat Helgen puolesta semmoisiksi jäädä. Hän vain käveli edemmäs ja edemmäs.

Syvään metsään tultuaan, missä mäntyjen latvat ylhäällä lauloivat, hän viskausi kanervikkoon pitkäkseen odottamaan ajan kulumista ja kadehti muurahaisia, jotka juoksivat polulla kuivettuneita havunneulasia kantaen; kanervia, jotka tekivät nyt jo kukkaa, vaikka piti vasta syksympänä; kahta oravaa, jotka vuorotellen piiloutuivat toisiltaan rungon taakse ja vuorotellen ajoivat toisiansa takaa tehden hurjia hyppyjä puusta puuhun. Mutta jos olisi kysytty, kenä noista huolettomista metsän olijoista hän olisi tahtonut olla, niin mieluimmin hän olisi ollut tuona maakivenä, joka ei tiennyt äidistä, ei Jannesta, ei sisarista, ei Maijasta, vaan oli osannut tehdä itsellensä ikirauhan tästä ajallisesta elämästä. Kalliisti oli tosin kiven rauha ostettu, sillä kivi ei voinut liikkua, ei nähdä, ei kuunnella, ei äännellä, mutta kun täyttä rauhaa ei näyttänyt voivan halvemmalla ostaa! Niinpä saattoi jonkun ihmisen koko onnettomuus johtua vain siitä, että hän ei ole osannut olla vaiti, vaan on puhunut. On voinut sanoa vain muutaman sanan, esimerkiksi: tämä on kaikki minun, ja niitä ei voi enää milloinkaan sanomattomiksi tehdä, vaikka niistä on johtunut ja yhä johtuu lukemattomia sydämen haavoituksia, raasteluja, verille asti repelyjä, uhaten yhä suuremmilla onnettomuuksilla. Tai on voinut sanoa: Janne on Kuulukassa, ja siitä on johtunut kuolema yhdelle ja kunniattomuus toiselle, ja kolmansille elämisen vaikeuksia, sillä kunniattomalta ei edes korvojakaan tilata saati ruumisarkkuja. Jospa olisi ruveta viinaa myymään. Siitähän moni rikastuu, ja sitä ostetaan petturiltakin. — Oh, oh sinä viisas kivi, joka ikuisesti vaikenet! Ellet olisi niin kova, niin mies painaisi poskensa sinua vastaan ja näkisi rauhan unta. Tai jos olisi kiivetä kuuseen ja sieltä heittäytyä päälaelleen sinua vastaan, ja sinun rauhasi vuotaisi kuolleeseen mieheen…

Helge heräsi synkistä mietteistään ja ajatteli: Nyt on Maija jo varmaan tullut, nyt hän on nähnyt mitä sisaret ovat tehneet, nyt he ehkä jo ovat repineet toisiaan tukasta. Mutta parempi oli sentäänkin lähteä kotiin vasta sitten kuin heidän verensä olivat kuohuksistaan laskeutuneet, sillä nähdä niin rakastettujen ihmisten keskenänsä tappelevan tuntui Helgestä kuolemaakin pahemmalta. Hän antoi siis vieläkin ajan kulua.

Näin Helge ja Greeta, toinen metsässä ja toinen ullakolla odottelivat asiain selviytymistä itsestään, ajan avulla.

Syynä Maijan viipymiseen tavallista kauemmin torimatkalla oli se, että isäntä, se vanhanpuoleinen nuorimies, jonka talosta Koivikko oli palstaksi erotettu, seisoi taaskin tupansa ikkunassa Maijan palatessa torilta, ja tapansa mukaan koputti ikkunaan, vinkuttaen kahville.

Maijalla oli raskasta kannettavaa, ja hän meni tällä kertaa, vaikka ei aina mennyt. Heistä oli tullut hyvät tuttavat. Isäntä oli auttanut häntä monissa Koivikon tarpeissa, mitä Maija vain kehtasi pyytää, ja hänestä oli hauskaa kuunnella isännän selvää suomea ja vastata vielä selvemmällä. Erittäin miellytti isäntä Maijaa sen vuoksi, että oli heti uskonut hänen vakuutuksensa Helgen viattomuudesta tuossa Kuulukkajutussa, ja ruvennut hokemaan:

— Niin no — heh — miksei se — onko se mikä ihme — vai petturi — harvoinkos sellaista sattuu — johan minä sitä — heh —

Ja ruvennut kertomaan ihmeellisiä sattumia oman elämänsä varrelta, joita Maija ei tullut tarkemmin kuunnelleeksi.

Vaikka hän siis oli isäntä ja talonomistaja ja häneltäkin oli viety sekä heinää että karjaa, ei hän ollut niinkuin muut hänen veroisensa, jotka sanoivat:

— Johan sinä Maija turhia suret, hyvä vaan että miehet tulivat kiinni.

Ja joita Maija ei ollenkaan voinut sietää.

Helgen vihamiesten joukossa Maija oli jo ehtinyt paljonkin käydä. Hän oli monessa paikassa pitänyt kovia selityksiä ja aika melskettäkin ja valloittanut puolellensa askel askeleelta tannerta. Nytkin hänellä oli tuotavana Helgelle tilauksia: kaksi korvoa ja yksi lapsen ruumisarkku, jommoisia Maija oli nähnyt Helgellä olevan liiterissä lastujen alla kaksi valmiina. Ja jos Helge olisi vaan malttanut viedä pyssyn pois ja lakannut sunnuntaisin käymästä harjoituksissa, olisi varmaan liike taas alkanut käydä hyvin. Mutta Helge oli tässä asiassa taipumattoman omapäinen.

Tällä kertaa Maija sentään puhui isännän kanssa vielä muustakin asiasta. Hän tahtoi tietää, miten se kauppakirja, jolla palsta ostettiin, oli oikeastaan kirjoitettu.

Isäntä veti laatikon auki, jossa oli paljon papereita, rullina ja suorina ja vähän sekaisin keskenään. Isäntä sekoitteli niitä vielä enemmän ja alkoi taas hokea:

— Kah, olihan minulla se paperi mutta — olihan se minulla — mutta mihin saakeliin — tuota noin että — mutta noin-nia-naa tuota — mihin hel — en minä sitä nyt löydä.

Maija huomasi, että isännällä oli laatikoissakin samanlainen epäjärjestys kuin muuten tuvassa.

Isäntä raapi vähän tukkaansa, joka oli kasvanut liian pitkäksi ja senvuoksi mennyt sekaisin. Mutta vasta piipun sytytettyään hän rupesi puhumaan, sanoen, että tuota niillä taisi se perunkirjoitus jäädä tekemättä ja tuota eivätkö ne liene jääneet jakamattomaan pesään, mutta kyllä hän vaan niin muisteli että — mutta mihin hel — tuota noin — Ja isäntä alkoi uudelleen sekoitella papereita. — Mihin helvettiin — en voi paremmin sanoa. — Maija toisti isännän edelliset sanat:

— "Mutta kyllä te vaan niin muistelette että" —?

Isäntä nosti äkkiä päänsä laatikosta ja huusi iloisesti kuin pinteestä päässyt:

— Niin, että Helgen nimiin se taisi tulla kirjoitetuksi.

Nyt ei Maija huolinut enää kolmatta kuppia, vaan kiiruhti kotiin. Oli mennyt paljon aikaa. Isäntä huusi vielä ovelta Maijan jälkeen:

— Mutta onhan Helgellä toinen kauppakirja.

Helge tullessaan metsästä näki Maijan vasta tulevan pellolla. Koko odotus oli siis turhiin rauennut. Metsään ei voinut enää palata.

Silloin Helge meni oikopäätä kamariin ja lukitsi oven.

Mutta ei hänen tarvinnut kauankaan odottaa suljetussa huoneessa asiain kehitystä. Sillä ovi oli avattava.

Hän kuuli miten Maija juoksi nopeasti kuistin rappuset ylös, miten kulki eteisen läpi, miten heitti käsistään kantamuksen ja jotakin vierähti lattialle. Ja kohta Maija koputti kamarin ovelle.

— Kuuleppas sinä Helge, — sanoi Maija sisään tultuansa, — sinähän taidat olla Koivikon isäntä, mutta sano minulle, kuka tässä talossa oikein on emäntä?

Helge oli takanojallaan laatikkokaappia vastaan ja käsivarret hänellä olivat ristissä rinnalla, kasvot aivan verettöminä ja huulet hiukan värähtelivät. Mutta hän oli vaiti kuin maakivi. Sillä hän tiesi, että sanoipa nyt mitä tahansa, onnettomuus oli siitä seurauksena.

— Katso! — sanoi Maija, ojentaen kätensä ikkunaan ja aitalle. —
Katso, mitä he ovat tehneet!

Helge oli jo moneen kertaan sitä katsonut ja tiesi, että hänen ja Maijan valkoiset vuodealukset olivat pystyssä aitan seinää vasten. Hän vilkaisi vain Maijan tahtoa täyttääkseen osoitettuun suuntaan. Mutta ei sanonut sanaakaan.

Silloin Maija alkoi puhua Helgenkin puolesta.

— Sinä sanot, että tämä on kaikki sinun, niinkö? — Hyvä. Tämä on kaikki sinun. Mutta onkos se peru — peru — mitenkäs se taas sanotaan — se kun kirjoitetaan? — no olkoon mikä hyvänsä, mutta onkos tämä oikein sinun ja sinun nimellesi kirjoitettu?

Helge oli edelleen kuin kivi.

— Sinä sanot: on, mutta näytäppäs minulle se paperi.

Helge siirtyi pöydän nojaan, otti taskustaan avaimen, pani sen pöydälle ja vei kätensä taas rinnalleen.

Maija avasi kaapin laatikon.

Sinne ei ollut vielä kukaan katsonut muut kuin Anders vainaja, Greeta kerran hänen hautajaistensa jälkeen, ja sittemmin vain Helge.

Nyt katseli Maija.

Ja niin utelias kuin hän olikin näkemään papereja, joita näkyi olevan koossa laatikon toisessa päässä, ei hän malttanut olla tekemättä emännällistä yleiskatsausta siihen ainoaan paikkaan, jota hän ei ollut Koivikolla vielä tarkastellut.

Siinä laatikossa se vasta järjestys oli! Mitä oli setelejä, ne oli lajittain tarkasti yhteen pantu, muut rahat kokojensa mukaan ladottu. Maija ajatteli, että ne saattoivat olla myöskin vieraita huutokaupparahoja. Oli siinä vielä erinomaisia rautaporia ja lasinleikkuutimantti, kaikki vierekkäin kuin sotamiehet. Oli kapineita sellaisiakin, joita Maija ei ymmärtänyt. Mutta järjestyksen hän ymmärsi, ja kesken kuohuttavia omistuskysymyksiä rakkauden humaus kävi Maijan sydämessä Helgeä kohtaan.

Hän alkoi selailla papereita ja tuskin olisi päässyt perille oikeasta, ellei Helge olisi rykäissyt, silloinkun se oli Maijan kädessä.

Maija luki:

"Täten myyn minä Johan Simo Virtanen Helge Nyholmille — —"

Maija luki paperin tarkalleen, kauppasummat, päiväykset, allekirjoitukset, todistajain allekirjoitukset, kuitin päiväyksineen, allekirjoituksineen ja todistajineen. Lainhuudatuspöytäkirjaa ei lukenut, vaan ainoastaan selaili.

Sen tehtyään hän sanoi päättävästi:

— Sinun tämä on.

Sulki laatikon ja antoi avaimen Helgelle. Sitten lähti yhteen menoon aitalle, nakkeli luhdista ulos kaiken, minkä tytöt olivat sinne kantaneet, veti takaisin omat vuodealuksensa ja sulki luhdinoven lukkoon.

Sillä aikaa Greeta laskeusi ullakolta, eikä hän tuonut sieltä alas minkäänlaisia vanhan rukin kappaleita. Hän oli siellä kuullut välikaton läpi Maijan puheista tarpeeksi, ymmärtääkseen mistä oli kysymys heidän välillänsä. Ja hän meni kohta Helgen puheille kamariin.

Heti ovesta sisälle tullessaan Greeta kauhistui Helgen kasvojen kalpeutta ja jäykkyyttä, ja katseen levotonta harhailua. Helge ei näyttänyt ymmärtävän mistä hänelle puhuttiin, taikka sitten ei voinut omien ajatustensa tähden kuunnella Greetan sanoja. Melkein olisi luullut hänen menneen järjiltään. Greeta tuli siis aivan hänen luoksensa, kurottausi varpailleen ja sanoi hänen korvaansa:

— Sinunhan tämä on, rakas Helge poikani, sinun tämä on, eikä kukaan saa sanoa muuta. Tämä Koivikko on sinun.

Mutta tämä puhe näytti olevan Helgelle jotakin vielä pahempaa. Hänen kasvonsa vääntyivät ja huulet aukesivat aivan kuin olisi hänestä jäseniä irti leikattu. Greeta hätääntyi ja samalla hänen tuli niin surku Helgeä, että olisi ottanut hänet syliinsä kuin lapsen. Mutta Helge loittoni, estäen kädellään.

— Ja kuinka sinä voit luulla, että tytötkään mitään muuta sanovat, ja he ehkä lähtevätkin jo pian…

Näistä sanoista nousi Helgen kasvoille sellaisen tuskan ilme, että Greeta katsoi parhaaksi lähteä pois. Hän vain painoi kaksi kertaa hellästi ja lujasti Helgen käsivartta, ja kääntyi pian menemään, ettei hänen liikutuksensa ilmenisi.

Helge näki hänen menevän hätäisesti sisarien luo, jotka seisoivat yhdessä naurusuin neuvotellen aitan luona, ja kaiketi sanovan näille jotakin Helgen tilasta, koska he kohta tulivat totisiksi ja alkoivat kauniisti kantaa tavaroitaan takaisin asuntoon.

Maija jo rämisteli hellarenkaita keittiössä.

Ja näytti siis kuin asiat olisivat selvinneet aivan tappeluitta mahdollisimman hyvälle tolalle.

Mutta Helge istui kamarinsa pöydän ääressä, mistä oli katsellut tyttöjen liikkeitä, ja ohimoltansa painellen heilutteli tuskaisesti päätään käsien varassa, kyynäspäät pöydällä.

Sinä päivänä ei Koivikolla kukaan puhunut sanaakaan toiselleen, paitsi sisaret vähän keskenään. Työt menivät tavallista menoaan, tultiin ja mentiin, kohdattiin poluilla, käytiin ohitse eteisessä, mehiläiset surisivat ikäänkuin että nyt vasta se iloisin aika alkaakin, koivun virvet heiluivat tuulessa, kiurut visersivät. Mutta ihmisiltä ei sanaakaan. Tytöt vain, tietämättä mitä tehdä, istuskelivat milloin siellä milloin täällä, ja hiljaa puhellen keskenään välistä kumartuivat nostamaan maasta korren tai pienen kiven, että olisi käsille edes jotakin tekemistä, tai kengänkorolla piirtelivät viiruja hiekkaan.

He puhelivat lähdöstänsä.

Sigridhän olisi kaikissa tapauksissa lähtenyt miehensä luo, jolla oli hoidettavia lapsia entisestä avioliitosta. Mutta Dagmar oli Tammisaaressa suorittanut loppuun kaikki ompeluksensa eikä ollut ottanut enää mitään tilauksia vastaan. Hänellä oli ollut aikomuksena asettua Koivikolle ja ruveta ompelemaan tehtaalaisille miesten alusvaatteita. Myöskin palvelusasiat asemapäällikön luona olivat jääneet ehdonalaisiksi. Herrasväki oli kyllä kovasti pyytänyt Mimmiä palaamaan, mutta asia oli riippuvainen hänestä, ja hän oli ajatellut katsoa täällä vähän ympärilleen, olisiko saanut paikan lähellä Koivikkoa tai ehkäpä olisi Koivikollakin tarvittu lisäapuria. Olihan Helge ennen aikaan ajatellut ompelutyön järjestämistä heille kaikille oikein verstasmaisesti, ja innokkaasti kuvitellut heidän yhteistä suurta liikettänsä, jolta ei kyllä työtä tulisi puuttumaan, kun tehtäisiin vain halpaa ja oikein hyvää. Ajatus oli siitä saakka kytenyt heissä kaikissa ja he olivat salaa pitäneet melkein onnettomuutena sitä, että kaksi heistä oli mennyt naimisiin ja siten sulkenut itseltänsä paluutien Koivikolle.

Nyt sitävastoin oli selvää, että — olipa naimisissa taikka ei — lähtö tästä eteen tulee. Ja oli kysymyksessä vain kuinka pian ja miten voisi lähteä niin, ettei äiti ja Helge ottaisi sitä mielenosoitukseksi.

Neuvottelut kävivät yleensä siihen suuntaan, että ensin lähtisi Dagmar, jolla oli vähin uskottavaa syytä lähtemiseen, mutta kun toiset vielä jäisivät, ei se näyttäisi pahalta. Sitten lähtisi Mimmi, sanoen että herrasväki ei anna enää viipyä, ja viimeiseksi lähtisi Sigrid, jonka todella olikin lähdettävä. Tämä oli oikeastaan Titan keksimä vuorojärjestys, sillä Titta oli sisarien seurassa niin usein kuin saattoi, ja myöskin poimi korsia maasta, taitteli niitä muka toimettomuuttaan tai piirteli korollaan hiekkaan. Kunnes Maija taas huusi vettä tuomaan.

Päivällistä syötäessä ei puhuttu halkaistuakaan sanaa. Ei edes Greeta. Maijan kanssa hän ei puhunut, koska ei Helgekään puhunut ja varmaan Helge siis tahtoi näin. Tyttöjen kanssa hän ei puhunut, koska Maija silloin olisi ajatellut, että kas kun se muiden kanssa puhuu, vaan ei minun. Titan kanssa ei puhunut, koska ei tyttöjenkään.

Ei illasteltaessakaan mitään puhuttu. Sen verran vain, että Helge, joka ei mitään syönyt, sanoi menevänsä maata kamariin, koska oli alkanut tuulla kylmältä puolelta ja häntä ikäänkuin vilutti.

Greeta järjesti kohta Helgelle vuoteen ja vei tupahuoneeseen kaiken mitä tytöt olivat kamariin tuoneet. He saivat nukkua tämän yön tupahuoneessa ja Greeta keittiössä Titan kanssa. Väliovi sai olla auki.

Maija nukkui yksin luhdissa.

Kun tytöt maata mentäessä tulivat tupahuoneeseen yhteen, laukesivat heidän kielensä, vaikka tosin vain hiljaiseen supatukseen jottei Helge kuulisi seinän läpi. He keittivät taas teetä, ja huomattuaan, että Titta jo vaipui uneen keittiössä, alkoivat eri kannoilta ankarasti arvostella Maijaa, Greetan yhtämittaa hyssyttäessä olemaan ääntä koroittamatta.

Sigrid oli sitä mieltä, että Maijan luontoinen vekara ei tarvitsisi muuta kuin aika annokset koivurieskaa erinomaiseen paikkaan, niin kyllä siitäkin ihminen tulisi. Toiset tytöt yhtyivät Sigridiin sellaisen toimenpiteen tehokkuudesta, ja kun kerran hän oli sanonut Maijaa vekaraksi, niin kyllä he puolestaan osasivat antaa vieläkin nasevampia arvosteluja, alkaen ikäänkuin kilpailla keskenään yhä metkempien nimityksien keksimisessä Maijan laskuun.

Greetankin täytyi välistä oikein nauraa heidän sanoilleen, niin huolissaan kuin hän muuten niistä olikin.

— Älkää Herran nimessä! — sanoi hän heille kerta toisensa perästä. —
Jos Helge kuulee, haavoitatte häntä pahemmin kuin Maija!

Mutta kun tytöt todella vähän vaikenivat, oli ikäänkuin Greeta olisi kaivannut jotakin. Tuntui omituista lepoa, jopa lohdutusta siitä, että kerran kuuli edes jonkunkin suun Maijaa haukkuvan. Kaikki minkä Greeta oli suurin ponnistuksin väkipakolla painanut itsessään tukehduksiin, ensin Helgen tähden ja sitten Herran tähden, se nyt pulpahti aivan kevyesti korvin kuuluviin toisten suiden kautta. Voi, voi, jos hän olisi yhtynyt tyttöjen puheisiin, toki hän olisi voinut paljon mehukkaammin ja enemmän kertoa Maijan metkuista! Erittäinkin yksi navettahistoria synnytti niin kovan halun, että ihan jo pyöri tuossa kielen päässä. Ja olisihan hän voinut kertoa sen niin hiljaa kuiskuttamalla, ettei Helge olisi kuullut edes kuiskuteltavan. Mutta hän teki kenenkään huomaamatta asiaa keittiöön, jossa ei ollut lamppua, ja täällä hän istui nukkuvan Titan viereen vuoteen laidalle ja pani kätensä ristiin. Ja kun ummistettujen silmäluomien pimeys tuli huoneen pimeyden lisäksi, tuntui ettei asia olisi parantunut, vaikka olisi kuinkakin hiljaa kuiskuttanut, koska Herran mielestä Helgen onni vaati, että Maijaa todella rakastettiin, eikä vain valehdeltu rakastettavan.

Sen vuoksi, kun tytöt yltyivät uudelleen panettelemaan, tuli Greeta keittiöstä ja sanoi sydämensä pohjasta asti tosissaan:

— Älkää Herran nimessä! Älkää Herran nimessä, sanon minä teille! Tämä ei lopu hyvään!

Silloin tytöt lakkasivat puhumasta, sammuttivat lampun ja pian nukkuivat kaikki.

Helge ei nukkunut. Hän oli kuullut tyttöjen kuiskuttelevan seinän takana, mutta ei voinut erottaa mitä kuiskailtiin. Että Maijasta oli kysymys, eikä missään leppeässä mielessä, senhän saattoi arvata, sillä jos heillä olisi ollut kehuttavaa, niin sen olisivat huutaneet Helgen mieliksi vaikka seinän läpi. Mutta tämä kuiskutus se viilsi Helgen mieltä kipeästi kuin olisi hänen ruumiistansa jäseniä irti leikattu. Niinkuin olisi sahattu halki, pitkinpuuta. Oli niinkuin sisaret olisivat tehneet sopimusta yhteisestä vihamielisyydestä Maijaa vastaan. Sillä miten on keskenään sanottu, siten on keskenään sidottu. Oli niinkuin sisaret olisivat näin kuiskutellessaan purjehtineet pois veneellä, joka ei koskaan palaa. Välimatka pitenee ja Helge seisoo yksin rannalla. Jos he sentään olisivat tienneet, kuinka katkeraa se ainiaaksi heistä jääminen on! Mutta tulossa oli armoton, kamala jompikumpi. Sisaret tai Maija, ei kumpaakin yhdessä. Ja kuitenkin tuo "yhdessä" oli ainoa elämisen mahdollisuus. Eikä se ollut ainoa mahdollisuus vain siksi, että sisarista eroaminen tuntui yhtä kipeältä kuin omien jäsenten irti repiminen, vaan siksi, että Koivikko todella oli yhteinen, sanoipa äiti kuinka moneen kertaan tahansa: sinunhan tämä on, ja vaikkapa sisaretkin olisivat vahvistaneet: sinun se on. Omassa tunnossa se oli yhteinen. Ja siis oli sisarten lähtö samaa kuin karkoittaa heidät heidän kodistaan.

Kuiskutusten vaiettua Helge johtui ajattelemaan Maijaa. Sillä jos Koivikko oli yhteinen, niin se taas oli samaa kuin Maijan karkoittaminen kodistaan. Jos hän, Helge, sanoo Maijalle huomenna: kuuleppas Maija, Koivikko on yhteinen ja sinun tulee jakaa emännyyttä sisarten kanssa, niin Maija lähtee kohta. Ja silloin on elämä hirsipuuta. Mutta olkoon vaikka hirsipuuta. Jos se on sanottava, niin se sanotaan. Maija ajattelee: sinä olet petoksella vietellyt minut avioliittoon kanssasi. Sitä Helge ei ollut ikinä tarkoittanut. Ja tämä ajatus se tahtoi tehdä hirsipuunkin mahdottomaksi. Sillä kuolla ja jättää Maija sellaiseen luuloon oli mahdotonta. Kuolla oli mahdollista vain jos asia siten hautautuu. Mutta kuoleman jälkeen voi syntyä omistusriitoja, ja Maija voi ajatella, että Helge olisi tarkoittanut häntä pettää.

Maija luhdissansa oli hänkin tänä yönä vähän synkissä ajatuksissa, jopa hiukan itkeä tihruutti. Mutta ei suinkaan siksi, että olisi katunut päivän tapauksia, vaan ainoastaan siksi, että Helge ei ollut hänen vieressään ja että tämän asian saattoi selittää ensimmäiseksi riidaksi heidän välillään. Miksi Helge, kun sen vielä oli vilukin, ei sanonut maata mennessään: Maija, tule sinäkin kamariin nukkumaan. Se se itketti. Mutta tyttöjen suhteen Maija päinvastoin arveli menetelleensä niinkuin oli pitänytkin. Sillä ellei kohta pääse päälle, niin pian joutuu alle. Ja ellei noita sisaria saa eroon Koivikosta, niin Helge kuolee. Olihan se poika käynyt laihaksi kuin nälkäkurki ja laihtui laihtumistaan tässä ristitulessa. Taas täytyi itkeä. Kuolee se, ihan varmaan kuolee, jos ne jäävät Koivikolle ja ellei Helge saa iloita Maijan kanssa kahden.

Mutta ajatteli Maija muutakin kuin vain Helgeä, nimittäin ajatteli pikku Helgeä, jonka hän jo varmasti tiesi itsessään elävän. Ja sen asian ilmoittamisesta Helgelle hän toivoi Helgen ainakin ilostuvan niin, että alkaa lihoa. Kun ne sisaret saisi vain ensin lähtemään, niin Maija kohta ilmoittaisi. Sillä muuten voisi käydä niin, että Maija makaisi luhdissa ja Helge iloitsisi uutisesta sisarien kanssa tuvassa.

Tänä yönä Maija myöskin uneksi.

Hän oli kulkevinaan Koivikon pihalla, pikku Helge sylissä, ja osottavinaan lapselleen tuulessa heiluvia päivänkakkaroita. Silloin tulivat sisaret — niitä oli kolme, sillä Titta ei ollut mukana — tulivat ja sanoivat: pois täältä, sinä saat kulkea vain aitan puolella pihaa, asunnon puoli on meidän.

Itkien herättyään tästä järkyttävästä unesta Maija rupesi ajattelemaan, että mitä kummaa se isäntä olikaan tarkoittanut, kun oli sanonut Koivikon olevan Helgen nimissä, mutta että se peru — peru — oli tainnut jäädä tekemättä, ja vielä että "jakamattomassa pesässä?"

Unen kauhea kuva ei mennyt hänen ajatuksistaan ja rupesi tuntumaan, että jospa tuosta perusta sittenkin voi paisua asia unen ennustamassa mielessä. Kuka ne tietää? Helge kuolee, sisaret valtaavat Koivikon ja Maija saa lähteä lapsi sylissä mierontielle.

Näistä kuohuttavista mietteistä oli seurauksena, että Maija eräänä toripäivänä meni jälleen isännän puheille.

Hän oli lähtenyt niin varhain aamusella, että torilta palatessa isäntä ei ollutkaan ikkunassa kahville vinkuttamassa. Mutta Maija meni sentäänkin sisälle, ja isäntä oli hyvillään hänen tulostaan. Kahvikin oli hänellä jo sumpin kiehumisessa asti.

Kun Maija kuitenkin jo ennen kahvinjuontia otti jälleen samat peruasiat esille, kysyen mitä isäntä oli niillä oikein tarkoittanut, rupesi tämä niin perinpohjaisesti haukottelemaan, että puheesta ei tahtonut tulla mitään. Kaksi sanaa sanoi, ja sitten taas avasi suunsa haukotuksille, taas kaksi ja taas auki. Ja kun leuat vihdoin loksahtivat kiinni, oli puhumisen halu peräti mennyt.

Vasta kunnon kahvin hörpättyänsä isäntä Maijan uudistettujen kysymysten johdosta otti vauhtia pitempään lausuntoon, sanoen, että jos ei laillista perinnönjakoa ole tapahtunut Nyholmi vainajan jälkeen, niin eivätköhän perilliset voine vaatia osaansa Koivikostakin?

Maija alkoi vähän huojuttaa itseään edestakaisin ja hieroi sormellaan penkkiä, sitä tekoaan itse katsoen. Hän ei ymmärtänyt mitään. Kun kerran Koivikko oli Helgen nimiin kirjoitettu!

Isäntä näki Maijan joutuneen kovin mietteisiin ja sanoi lohdutukseksi:

— Mutta eiköhän Helgen olisi hyvä, kun hän tuntuu käyvän heikoksi — kauanko eläneekään — eiköhän Helgen olisi hyvä kirjoittaa keskinäistä testamenttia, niinkauan kuin rintaperillisestä ei ollut tietoa.

— Jaa testamenttia? — kysyi Maija vilkkaasti.

Isäntä sanoi melkein huutaen:

— Niin semmoista paperia, meinaten, että jos toinen aviopuolisoista kuolee, niin kaikki jää jälkeen elävän omaksi.

Tämä ehdotus oli aivan erinomaisesti Maijan mieleen. Hän oli jo pystyssä ja hyvästeli.

— Kyllähän Helge sellaisen paperin osaa kirjoittaa, — sanoi isäntä tullen eteiseen ja puhuen portailta.

Maija sanoi mennessään jo veräjällä:

— Etteikö! Se poika kirjoittaa vaikka mimmoisen paperin. Voi, voi … sillä on laatikot täynnä kirjoituksia, kirjoittaa se vaikka toisenkin edestä.

Maija kulki vinhasti kotia ja kulkiessaan toisteli itsekseen isännän sanoja. Mitä testamentti oli, sen hän kyllä ymmärsi. Mutta ei vain oikein ymmärtänyt mitä oli keskimmäinen testamentti, jommoiseksi keskinäinen oli hänen toistellessaan mennyt, eikä myöskään sitä, miksi ei saanut olla tietoa rintaperillisestä, eli siis siitä lapsesta, jota Maija kantoi. Onneksi hän ei ollut Helgelle kertonut. Mutta vaikkei hänen päältään vielä mitään näkynyt, saattoi tämä testamenttiasia siis olla kylläkin kiireellinen.

Maija meni suoraa päätä Helgen luo kamariin.

Helge istui kirjoittamassa huutokauppatilejä.

No nythän se sen yhteenmenoon kirjoittaakin, — ajatteli Maija. — Kun ei se vaan tekeytyisi tyhmäksi, niinkuin se välistä teki, Maijan esittäessä oudompia asioita.

Maija siis nyt esitti testamenttiasian, jonka välttämättömyyttä ja kiireellisyyttä hänen tosin oli vaikea todistaa senvuoksi, ettei Helgellä isännän puheen mukaan saanut olla tietoa lapsesta ja koko asia oli Maijan arvelun mukaan välttämätön juuri lapsen tähden. Todistelemiseen olisi kylläkin ollut aikaa, sillä Helge alkoi kohta tarkkaan kuunnella Maijan puhetta ja vielä Maijan lopetettuakin piti pitkää väliaikaa.

— No alappas kirjoittaa, — sanoi Maija.

Silloin Helge sanoi painaen kätensä pöytään:

— Sitä en minä sentään kirjoita.

Ja hän sanoi sen heidän välisissä oloissaan niin oudon päättävästi, että Maija ällistyi ja häntä pyrki oikein naurattamaan. Oho poika, — ajatteli Maija, — ja sanoi Helgen ääntä matkien ja räpyttäen silmiänsä niinkuin ainakin kun häntä nauratti:

— Vai sitä sinä et sentään kirjoita?

Helge piti taas väliaikaa, sitten nousi ja käsi vielä papereilla sanoin hirmuisen totisena:

— En. En, vaikka lähtisit.

Nyt ei Maijaa enää naurattanut. — Lähtisit?! — Helgekö se tuon todella oli sanonut? Lähtisit! Ei kaiketi tästä huoneesta, vaan tykkänään lähtisit Koivikolta. Jos edes Maija olisi sanonut: ellet kirjoita, niin lähden, mutta nyt Helge sanoi valmiiksi: lähde vaan, en kirjoita. Ei mutta, ei mutta, käskee lähtemään Koivikosta!

Ja nopeammin kuin salama välähtää, heräsi Maijalla aate, joka pyrki jyrinänä purkautumaan. Mutta hän ei ruvennut jyrisemään, vaan sanoi hitaasti ja aivan hiljaa kuin viaton lapsi:

— No, jospa sitten lähtisinkin.

Kauan oli Maija jo ajatellut, että pitäisi käydä Tampereen puolella äitiä katsomassa, koskapa täällä Koivikolla oli niin paljon väkeä, ettei ollut ajattelemistakaan saada äitiä sijoitetuksi edes lyhyen käynnin ajaksi. Ja äidin luona käymistä oli Maija viivytellyt vain pelosta, että hänen poissaollessaan sisaret ottavat koko vallan käsiinsä ja aivan pesiytyvät, ja silloinhan Helge lakastuu kuin nurmen kukka syksyllä, tai kuolee tykkänään. Mutta nythän tämä somasti kävi. Helge itse käski lähtemään. Koetelkoon siis vaan olla ilman Maijaa. Saadaanpas nähdä! Eikä tullakaan takaisin ennenkuin pyytää, ei vaikka! Sisaret pitää olla poissa ja testamentti kirjoitettuna, ennenkuin tullaan.

— Jaha, jaha, — sanoi Maija, lähdetään, lähdetään.

Ja meni ulos kamarista.

Helge seisoi kuin patsas.

TITAN HAVAINTOJA.

Lähiseuraavina päivinä ei Koivikolla mitään tavatonta tapahtunut. Helge nukkui yönsä edelleen kamarissa, koska oli käynyt huonouniseksi. Sanoi luhdissa harakkain häntä valvottavan, kun jo ennen päivännousua räkättivät ja hyppelivät pärekatolla. Maija taas makasi edelleen luhdissa, koska muussa tapauksessa olisivat sisaret siellä maanneet. Maija teki muuten kaikki työnsä entiseen tapaan eikä kukaan hänessä mitään erinomaista huomannut.

Mutta elleivät muut huomanneet, niin ainakin Titta huomasi, että Maijalla oli jotakin erinomaista syrjäpuuhaa. Töittensä välillä hän puikki joskus ikäänkuin omilla eri asioillaan. Huomasi Titta hänen pistäyneen kylässäkin vähän outoon aikaan, ja kerran näki hänen koettelevan hattuansa peilin edessä. Eikö tämä ollut erinomaista?

Ja aivan oikein, eräänä päivänä, puoli 9 aikaan aamulla, kun syötyä kaikki paitsi Helge tulivat pihalle, mennäkseen mikä minnekin, nähtiin Maijan tulevan toisaalta ja menevän jo kaivon luona, matkaan pukeutuneena, hattu päässä, pieni nyyttinen kädessä.

Titta alkoi kohta uteliaana juosta hänen luoksensa, huutaen:

— Maija, Maija, minne sinä menet?

Mutta Maija huusi kaikille yhteisesti:

— No hyvästi nyt vaan. — Ja olisi niine sanoineen lähtenyt, ellei
Titta olisi häntä uteluillaan melkein väkisin pysäyttänyt.

Maija sanoi Titalle:

— Minä matkustan äitini luokse Tampereen puolelle. Hyvästi vaan,
Titta. Sinä olet ollut minua kohtaan paras koko joukosta.

Maija pyyhkäisi nenäliinalla silmäänsä. Ja Tittakin vetisteli.

— Ja jos kirjoitat, niin kirjoita Lempäälän postiin, — sanoi Maija ja meni.

Maijan mentyä Titta kääntyi ihmeissään katsomaan toisia. Olivatkohan ne olleet pahoja Maijalle.

Hän näki sisarten juoksevan tupaan, varmaankin Helgelle ilmoittamaan. Äiti, joka oli pysähtynyt mankelihuoneen kohdalla kaivolle päin tuijottamaan, alkoi liian myöhään huiskuttaa kättä Maijalle hyvästiksi, ja meni sitten eteensä katsoen, töksähtelevin jaloin nopeasti tupaan. Mutta Helge näkyi tulevan tuvasta ja menevän suorana kuin seiväs liiterille päin. Hänen tukkansa oli kasvanut viime aikoina liian pitkän paksuksi ja sen vuoksi näytti niska jököttävän vähän liian takana. Hän ei edes vilkaissutkaan kaivolle päin. — Äiti näkyi kompuroivan kuistin rappusia alas ja sitten kiiruhtavan suinpäin Helgen jälkeen. Sisaret tulivat myöskin tuvasta ja tahtoivat mennä äidin perässä. Mutta äiti pysähtyi puolitiessä, kääntyi ja meni takaisin työnnellen tyttöjä edellään. Vielä hän kerran pysähtyi ja aikoi yksin mennä Helgen luo, mutta palasi sittenkin takaisin ja meni tyttöjen kanssa tupaan. — Mitähän tämä nyt on, — ajatteli Titta. — Olivatkohan Helge ja Maija keskenään riitaantuneet? Vai olivatko sisaret olleet hävyttömiä?

Näistä kysymyksistä täytyi Titan tietenkin saada selvää, vaikka hän olikin huomannut, että häntä tahdottiin pitää asioiden ulkopuolella.

Helgeltä ei ollut yrittämistäkään saada tietoja. Siis Titta ajatteli livahtaa tupaan niin huomaamatta, etteivät äiti ja sisaret pysähtyisi puheissaan, ja niin hänkin saisi olla mukana.

Jo eteisestä hän kuuli, että tuvassa kävi kiivas neuvottelu, ikäänkuin hätääntyneiden kesken. Mutta puhuivat taaskin kuiskutellen, niin ettei voinut oven läpi kuulla. — Koska kuiskutellen, niin tahdottiin siis jotakin salata. Keltä salata? Tietysti Titalta. — Ihmeellistä, kun ne eivät vaan voineet luopua vanhasta tottumuksestaan pitää Tittaa pienenä, vaikka hän oli jo yhtä pitkä kuin Mimmi!

Titta livahti keittiöön sinä hetkenä, jolloin puhelu tuntui nousevan kiivaimmilleen.

Kaikki ryntäsivät hänen kimppuunsa, kysyen yhtaikaa:

— Mitä hän sanoi sinulle?

— Jaa kuka? — kysyi Titta kostoksi.

— No Maija, Maija, mitä hän sanoi sinulle?

Titta näki aivan odottamatta nousseensa sivuhenkilöstä päähenkilöksi. Hänellä oli oivallinen valtti kädessään, sillä Maija ei nähtävästi ollut puhunut kenenkään muun kanssa kuin vain hänen. Hän viivytteli, jottei hekumallinen asema liian pian luisuisi käsistä.

— Niin Maijako? Mitäs hän muuta sanoi kuin hyvästi vaan, Titta.

— "Mitä hän muuta sanoi"! Minne hän sanoi lähtevänsä!

— Ai sanoihan se sitäkin.

— Mutta minne, minne, hullu tyttö!

— No sinne vaan — sinne vaan — Tampereen puolelle.

Seuraus: tytöt vain sanaakaan sanomatta katsahtivat merkitsevästi toisiinsa, ja mitään enää kyselemättä toinen toisensa jälkeen alkoivat huveta keittiöstä huoneeseen.

Titta hankki astioita pesemään, jäädäkseen keittiöön.

Äiti sanoi:

— Kyllä minä tiskaan.

Ja meni hänkin huoneeseen, vieläpä veti oven perässään kiinni.

Odottakaapas, — ajatteli Titta, — otan minä tästä asiasta vielä semmoisen selvän, että kyllä kyselette! Mutta minäpäs en sanokaan.

Ja kyllä Titta ottikin selvän, vaikka siihen meni vähän aikaa.

Nämä ajat, jolloin Maija ei ollut Koivikolla, olivat Titan mielestä kaikkein ikävimmät mitä hän oli koskaan elänyt. Ihan kuin olisi maailma seisahtunut. Työt kyllä tehtiin, ja mentiin ja tultiin niinkuin ennenkin, mutta kaikki tuo oli vain käsien ja jalkain asiaa, ajatukset olivat ties missä eikä iloa kessään. Aina vain supatusta ja sitten huokaillen taas töihin.

Näyttipäs sentään sisarillakin olevan ikävä, koska olivat onkineet esille Lyydian seurakseen ja koettivat naureskella hänen kanssaan. Sillä Lyydia ei enää yhtämittaa itkenyt, vaan osasi ainakin Koivikolla olla hyvinkin iloinen, jopa oikein luonnottoman iloisesti kiljui juostessaan mehiläisiä pakoon, kun Helge otti hunajaa. Vai olisivatkohan sisaret koettaneet saada Helgen ja Lyydian toisilleen, koska jättivät ne usein kahden olemaan? Titta senjohdosta vähän vieroi Lyydiaa, sillä hän uskoi varmasti Maijan vielä palaavan takaisin. — Äiti näytti myöskin kylmenneen Lyydialle, arvatenkin sen johdosta, ettei Lyydia tullut Helgen ja Maijan häihin. Ja kerran Titta kuuli hänen sanovan sisarille, jotka kortta pureskellen seisoivat äidin kanssa pihamaalla ja puhe tuntui olleen Lyydiasta:

— Jos Herra tahtoo ihmisen voimia koetella, että kuinka kauan joku jaksaa pysyä pystyssä, ei suinkaan hän silloin avuksi kainalosauvoja lähetä.

Titta ei kyllä aivan käsittänyt, miten Lyydiaa olisi voinut kainalosauvoihin verrata, mutta että sanat olivat sittenkin Lyydiaa vastaan tähdätyt, sen hän varmasti vainusi. Tarkoitti kai vain, ettei Lyydia ollut Herran tänne lähettämä.

Kerranpa Titta sai sentään kuulla koko perheen keskustelun alusta loppuun.

Tapahtui niin, että hän, sisaret ja äiti olivat tupahuoneessa eikä puhuttu tietenkään mitään, koska odotettiin milloin Titta menee. Helge, jonka Titta ei ollut huomannut Maijan lähdön jälkeen kertaakaan puhelleen sisarien kanssa, tuli sisälle paperi ja lyijykynä kädessä ja naputeltuaan hyvän aikaa sormillaan ikkunalautaan, sanoi aikovansa nyt puhua asiasta, joka oli kyllä hänelle itselleenkin outo, mutta kaiketi vielä oudompi muille.

Äiti kohta häätämään Tittaa huoneesta.

Mutta — kutti sisarille — Helgepä sanoikin:

— Antaa Titan jäädä, asia koskee kaikkia.

Silloin Titta istui yksin keinutuoliin, joka oli muuten äidin paikka, mutta äiti oli Helgen tultua siirtynyt tuolille. Eikä Titta ollut koskaan edes sadun alkamista niin jännittyneenä odottanut, kuin nyt Helgen puhetta, joka oli koskeva häntäkin. Hän oikein mauskutteli suutaan ja työnteli itseään syvemmäs tuoliin.

Vihdoin Helgen laihtuneet huulet alkoivat liikkua. Mutta sanoja ei tullut. Oli kuin hän olisi vain itsekseen ensin koetellut, miten sanoa. Ja hänen otsansa alkoi hiestyä.

Heikentyneellä äänellä, joka ei enää tullut rinnasta, vaan huulilta, hän sanoi olevan tärkeätä tarkalleen määrätä, mikä täällä kotona kuului kullekin.

Äiti rupesi nousemaan tuolilta ja sanomaan:

— No mutta Helge…

Mutta Helge esti häntä ja sanoi uudelleen, että asia koskee kaikkia.

— Antaa Helgen vaan puhua, — sanoi Sigrid, ja toiset olivat samaa mieltä.

— Antaa vaan puhua, — sanoi Tittakin.

Helge otti taas alusta. Oli tärkeätä — sanoi hän, — että tehdään kirjallinen luettelo kaikista esineistä, kellekä ne kuuluvat, aivan niinkuin jos Anders isä olisi tänäpäivänä kuollut ja kysymyksessä olisi perinnönjako. Erittäin tärkeätä oli määrätä ensin Koivikon maan ja rakennusten hinta. Ja koska Anders isä ei ollut kuollut tänäpäivänä ja rahojen arvo on nyt toinen, on Koivikonkin hinta nyt toinen kuin silloin.

Äiti ja sisaret katselivat hämillään toisiinsa eivätkä puhuneet mitään, vaikka Helge vaikeni ja suuntasi heihin kysyvän silmäyksen.

Helge jatkoi:

— Ja koska viime suvena huvilanrouva tarjosi minulle Koivikosta neljäkymmentä tuhatta, niin voitaisiin pannakin se hinta laskun pohjaksi. Ollaanko siitä yksimieliset?

Kun muut eivät puhuneet mitään, sanoi Titta tuoliltaan:

— Ollaan vaan.

Helge katsahti taas äitiin ja sisariin, ja napautti sitten hiljakseen kynänpäällä tuoliin, niinkuin teki huutokaupassa vasaralla, ja rupesi kirjoittamaan jotakin paperiinsa. Sitten hän puhui jälleen.

— Äidin osa siitä olisi kaksikymmentä tuhatta ja meille muille tulisi jokaiselle kaksituhatta kahdeksansataa viisikymmentä seitsemän Suomen markkaa ja yksi penni. Jos siis minä kuolisin…

Nyt rupesi äiti taas nousemaan ja puhumaan, ja kun Helge nytkin hänet vaijensi, jäi äiti heiluttelemaan päätään moittivasti tytöille, jotka eivät ymmärtäneet puhua silloin kuin olisi pitänyt.

Silloin Sigrid ei voinut enää pidättyä, vaan sanoi, että Helge hyvä, sinunhan tämä Koivikko on. Ja Dagmar sanoi: Mitä osaa meillä tähän olisi, sinähän tämän rakensit. Ja Mimmi sanoi, kun äiti oli häntäkin puhumaan nykäissyt: Voi, voi, ja kuinka monta ilmaista työpäivääkin olet tähän pannut, ja jos rahaakin olemme vähän lähettäneet, niin se on ollut mammalle, sinähän olet mammaakin elättänyt ja Tittaa…

Mimmi olisi vieläkin jatkanut puhetulvaansa, ellei Sigrid vuorostaan olisi nykäissyt häntä vaikenemaan.

Helge piti päätään niinkuin olisi kattoon katsonut, mutta hänen silmänsä olivat sisarten puheen aikana ummessa, aivan kuin olisi jokin kova kipu ollut valittamatta kärsittävä, tai hän olisi muistellut jotakin entistä kipeää.

Kun sisaret olivat vaienneet, avasi hän silmänsä ja sanoi vieläkin hiljaisemmalla äänellä:

— Minä kirjoitin nämä numerot paperille, että tietäisitte, jos niin sattuisi, että minä kuolisin, ja silloin olisi Maijan osa tuhat neljäsataa kaksikymmentä kahdeksan Suomen markkaa ja kuusi penniä.

— Niin vähän! — sanoi Titta. Ja hän kun oli luullut, että kaikki oli Maijan. Oikein hänen tuli surku Maijaa, joka oli kaukana poissa ja sillä aikaa jaettiin.

— Minä ainakin annan oman osani Maijalle, — tokaisi hän melkein vihaisena.

Muut sisaret vetivät suunsa vähän nauruun, mutta äiti huiskutti Titalle kättään, torjuen puhumasta.

— Sitten on meidän — sanoi Helge — otettava lukuun irtaimisto ja merkittävä mikä on kaikista näistä esineistä kenenkin, huoneissa, ulkohuoneissa, navetassa ja aitassa.

Ja Helge rupesi yksitellen luettelemaan eri tavaroita, merkiten niitä, joita saattoi pitää jonkun yksinomina. Enimmät hän merkitsi äidin omiksi, mutta oli siinä sisarienkin tavaroita.

Titta jaksoi kauan olla vaiti, mutta vihdoin sanoi päättävästi:

— Pannut ovat ainakin Maijan.

— On siinä äidinkin pannuja — tiuskasi Mimmi hänelle korvaan.

— Mutta kupariset ovat Maijan, — huusi Titta.

Ja heidän välillänsä olisi tullut riita, ellei äiti olisi taas hyssyttänyt vaikenemaan.

Eihän siitä heidän tavarain arvioimisestaan näyttänyt tulevan mitään. Kuka siinä tiesi, mikä oli kenenkin. Eivätkä he olleet vielä ikinä mitään kaupitelleet keskenään ja rahojen tarjoominen toinen toisellensa jostakin esineestä olisi varmaan saanut perheenjäsenistä jokaisen punastumaan. Nyt piti kaikesta sanoa: tämä on minun ja tuo on sinun ja vieläpä panna kaikelle hinta. Se oli niinkuin heidän välillensä kasvaneiden hienojen lankain repimistä, eikä Tittakaan, joka muuten innostui kaikkeen, voinut siihen innostua.

Helge oli jo alusta asti yhtämittaa pyyhkinyt hikeä otsaltaan, vaikkei ollut kuuma, ja vihdoin alkoivat äiti ja sisaretkin hikoilla.

Ei tullut mitään tästä ensimmäisestä istunnosta.

Mitä tuli seuraavista, jotka muina päivinä pidettiin ulkohuoneissa, navetassa ja aitassa, ei Titta tiennyt. Sillä äidin ja sisarten onnistui Helgen huomaamatta sulkea Titta niistä pois.

Titan lievä kostonhalu muuttui pontevammaksi ja hän oli jo kirjoittamaisillaan Maijalle: Tule pian kotiin, täällä tehdään ihmeitä. Mutta päätti sentään ottaa ensin asioista vielä tarkemman selon ja jatkaa havaintojansa.

Sen hän oli jo kuitenkin nähnyt, että viimeisen istunnon päätyttyä Helge aitasta ulostullessaan antoi luettelopaperit äidin käteen ja näytti sanovan jotakin painavaa.

Sitten hän jonkun ajan kuluttua havaitsi, että äiti poltti paperia hellassa ja sisaret seisoivat ympärillä.

— Mitäs papereita ne olivat? — kysyi Titta.

— Ne olivat silakan ympäriltä, — sanoi Mimmi, ja toiset rupesivat nauramaan, mutta ei äiti, joka oli kovin totinen siinä toimituksessaan.

Mutta senverran Titta ehti sentään vielä palamatonta kulmaa nähdä, että hän melkein varmasti tunsi paperit samoiksi, jotka Helge oli äidille antanut. Ja hän oli vähältä mennä Helgelle kantelemaan. Mutta pelkäsi, että Helge suuttuu ehkä äidillekin, eikä mennyt.

Helge oli käynyt vihdoin niin unettomaksi, ettei moniin öihin voinut hetkeksikään nukkua. Hän koetti torkahdella päivällä, maaten selällään kamarin vuoteella, mutta nukkumisesta ei vaan tullut mitään. Äiti koetti puolestaan monenlaisia ryytejä, — ei niistäkään ollut apua.

Sitten äiti otti laatikosta uudet silmälasit ja pani ne nenällensä. Ne oli Helge tuonut kaupungista, kun he tulivat Maijan kanssa. Äiti oli kuitenkin sanonut Titalle: Kyllä Helge nyt luulee pääsevänsä raamatun lukemisesta, kun minä muka voin noilla itsekin lukea, mutta saammepa nähdä. Oli pannut lasit takaisin koteloon ja laatikkoon, ja kohta ensi ateriasta alkaen luettanut Helgellä Davidin salmeja. — Nyt hän kaivoi lasit uudestaan esille, pani nenällensä ja pujotti sangat korvien taakse.

— Näillähän minä näen läheltä aivan selvästi — aivan selvästi! — sanoi hän kirkastuen ja hetkeksi unohtaen surumielisyytensä. Sitten hän avasi raamatun, katseli siihen vähän aikaa, ja avonainen kirja kädessä meni ilosta hytkien kamariin, jossa Helge makasi, ja sulki oven jälkeensä.

Muutaman ajan kuluttua alkoi kamarista kuulua äidin yksitoikkoinen ja harras lukuääni. Sitä kesti noin puolisen tuntia, kunnes hiljakseen vaikeni, eikä kuulunut enää mitään.

Sen sijaan alkoi ovi avautua aivan pienelle raolle, sitten yhä suuremmalle, ja niin hiljaa, ettei vähintäkään narahdusta kuulunut. Ensin ilmestyi kynnyksen yli vääränä äidin jalka. Sitten hän itse pujottautui raosta eteiseen, sulki oven yhtä hiljaa kuin oli avannut, kääntyi varovasti, ja varpaisillaan, jalat luokkana, eteni säteilevänä ovelta, sormeansa heristäen keittiössä olijoille ja kuiskien:

— Nukkuu! — Nukkuu!

Kaikkien piti hiipiä pihalle, eteisen lautain narahtamatta.

Aina ei tämä uusi nukutuskeino kuitenkaan auttanut. Erittäinkään ei äiti sanonut auttavan yön aikaan, vaikka olisi tuntikausia lukenut. Helgen silmät vain pyörivät luomien alla. Välistä kuului kyllä torkahtavankin, mutta hengitys alkoi silloin käydä yhä harvempaan, kunnes peräti loppui, ja säpsähtäen Helge kavahti taas valveille, joskus parahtaenkin ja pyysi jälleen lukemaan.

Jos Titalla ei olisi ollut sentään omiakin asioita, olisi hän luullaksensa ihan kuollut näihin ikäviin oloihin. Mutta hänelläpä olikin omia asioita, joita hän itsekseen mietti ja tavattiin usein syyttä myhäilevänäkin. Jopa hän joskus aivan itsekseen istui polulla, sisarien tavalla kortta hypistellen, ja haaveili silmät ummessa, antaen ilta-auringon paistaa suoraan kasvoihinsa. Greeta näki kerran hänet noin, ja ajatteli, että enkelitkin iloitsisivat Titan lapsekkaan ihanasta näöstä, mutta ihmiset eivät olleet vielä huomanneet.

Mutta olipa yksi, joka oli huomannut, ja häntä Titta juuri ajattelikin.

Tällä yhdellä oli pikimustat viikset, molemmin puolin töpöiksi leikattuina, ja tuuheat mustat kulmakarvat, mutta silmät lempeät kuin vuonan. Hänellä oli omituinen tapa naurahtaa joka sanalle, ja myös ihmeellinen tapa sanoa päivää niin, että sanoi hiljaa päi-, mutta huusi -vää. Joka tapa oli suuresti miellyttänyt Tittaa ja jonka hän sisarten ihmeeksi oli omistanut, ties mistä, tervehtien heitä jokaista suomeksi: päi-vää!

Yksi oli tavattavissa suuren kuusen luona, jonka toisella puolella, edempänä tien varrella, asui hänen äitinsä sievässä mökissä.

Yksi tuli aina kotiinsa lauantaisin katsomaan äitiänsä ja viipyi sunnuntain yli, sillä hän oli rautatieläinen ja asui kaupungissa. Hän kertoi naurahtaen joka sanalle, että hänellä oli vapaat matkat, matkustipa minne tahansa. Ja tämä seikka miellytti Tittaa vielä enemmän kuin se "päivää". Mutta kun yksi naurahtaen joka sanalle kertoi, että rautatieläisten vaimotkin saavat matkustaa vapaasti, niin tuo ei enää ainoastaan miellyttänyt, vaan välähytti ajatuksen, joka pani Titan haaveilemaan. Ja haaveiluista johtui se, että se yksi miellytti häntä, vaikkei sillä olisi ollutkaan vapaalippuja, vaan ainoastaan töppöviikset, tuimat kulmakarvat ja lempeät silmät.

Ja Titan yksi oli nimeltänsä Mauno Flinkman. — Salaisuus.

Näitä samoja hän haaveili silloinkin, kun hän istui yksin Koivikon polulla, paistatellen kasvojansa ilta-auringolla ja haistellen kytösavuja.

Greeta oli mennyt toiseen suuntaan vähän metsäpolkua, katsahtaakseen minne ihmeeseen sen tytön oli tullut tavaksi välistä kadota. Mutta Greeta oli mennyt väärään suuntaan senvuoksi että oli mennyt vääränä päivänä, sillä nyt ei ollut lauantai eikä sunnuntai, jolloin Titta kyllä myöskin meni samalle metsäpolulle. Mitään löytämättä Greeta siis palasi ja kiertäen Koivikon ympäryksen tuli kaivopolulle. — "Mutta tuossahan tuo kultainen tyttö istuu kotirinteellä", — ajatteli Greeta ilostuen, ja silloin hän juuri olikin ajatellut enkeleitä. Hän vetäysi Titan huomaamatta takaisin ja kiersi toista tietä asunnolle.

— Äh, — pani Titta, nousten istualtaan, kun aurinko oli laskenut ja hän kyllikseen ajellut junavaunuissa ympäri maailmaa. — Se on sitten tämä Koivikko tullut niin ikäväksi, niin ikäväksi. Todella, ainoa hauskuus oli panna maata.

Ja siellä äidin kanssa nukkuminen samassa vuoteessa oli Titasta oikeinkin hauskaa. Titan kanssa äiti puhui Titan asioista eikä muista. Puhui uudesta esiliinasta, kengistä, tukan pesemisestä ja silitti hänen päätänsä ennen nukkumista. Äiti makasi selällään. Titta kipristi toisen polvensa äidin lonkkaa vasten ja antoi toisen jalkansa olla suorana. Hänen oli hyvä olla, ja nieleskellen nautinnosta hän ummisti silmänsä nukkuakseen haaveiluihinsa.

Aamulla herättyä Titta kysyi:

— Kuulkaa äiti, mitä te yöllä unissanne puhuitte ja sanoitte: Herra, herra, minä en jaksa lentää?

Greeta olisi mielelläänkin kertonut Titalle yhä uudistuvasta unestaan, mutta hän ei tahtonut kuohuttaa lapsen mieltä.

— Mitä lienen uneksinut. Helge ei saanut yöllä ollenkaan unta. Eikös
Titta ole koskaan unissa lentänyt?

— Olen minä useinkin lentänyt. Jonnekin minä aina olen lentävinäni eikä tarvitse muuta kuin vain kovasti räpyttää käsiä, kyllä pysyy.

Greeta sanoi ajatuksissaan:

— Jos ei olisi pitelijää, ei siellä kukaan pysyisi.

— Pysyvätpäs lentokoneessakin ilman pitelijää. Ai, ai, ollappa siellä, se olisikin vasta poikaa! Uusia maita, toisia tulee, toiset jäävät … huh! Ja kaikki näkyy yhtaikaa, Tamperekin, jossa Maija on, ja meidän Koivikko ja se Vestankylä, josta te aina puhutte.

Greeta sanoi:

— Taivaasta näkyy kaikki yhtaikaa, siksi sielu sinne halaa niinkuin janoinen hirvi veden partaalle. Mutta lentokone on synti. Ne kuuluvat nostavan pommeja sinne missä Herra asuu, ja pudottavat maahan, jota Herra rakastaa.

— Ovatko junatkin syntiä? Junia minä aina unissani näen ja ajankin niillä.

— Mitä junia ne on?

Titta oli sanomaisillaan mitä junia ne on, mutta huomasi ajoissa, että hänen salaisuutensa olisi voinut tulla ilmi, ja sanoi nauraen:

— Vai mitä junia, vai mitä junia — —.

Hän alkoi kutittaa äitiä joka puolelta.

— Piu, piu, vai mitä junia, piu, vai ollaan uteliaita, piu, piu…

Ja teki itselleen huolestuneen totisesta äidistä nauravan ja kikattavan tyttösen.

— Sanokaapas ensin itse, mitä papereja te poltitte? Vai ette sano — piu — vai ette sano — piu, piu…

Greetan ei auttanut muu kuin nousta pian ylös. Hän alkoi kiirehtiä
Helgen luo.

Ja paperiasia jäi kuin jäikin Titalle salaisuudeksi.

Hän jatkoi siis havaintojansa.

Oli kulunut jo kaksi viikkoa Maijan lähdöstä, eikä kirjeitä tullut. Mutta tämän saman päivän iltapuolella tarjoutui Titalle oivallinen tilaisuus havaintoihin.

Hän havaitsi ensiksikin vieraan herran ja rouvan puhelevan Helgen kanssa liiterin luona. Titta oli tullut rannasta vaatteita pesemästä ja muutamia hän tahtoi vielä huuhtoa kaivovedellä, koska rantavesi oli ollut mutainen. Hän aikoi juuri laittautua liiterille kuuntelemaan, mutta silloin vieraat jo rupesivat lähtemään. Herra vähän aikaa vielä pyöritti keppiä vinhasti ympäri, ja sitten lähti rouvan jälestä.

Mutta kun Titta näki, että äiti oli tullut alas kuistilta ja lähestyi liiteriä senmukaan kuin vieraat etenivät, päätti hän juosta lepikon läpi liiterin taakse kuuntelemaan mitä äiti ja Helge toisilleen sanovat. Siellä oli nurkan vierimmäisestä laudasta oksa kolissut pois, ja Titan nenä ilmestyi rakoon juuri kun äiti ehti liiterille.

— No mitä ne? — sanoi äiti epävarmasti katsellen ylös Helgen silmiin — ja koettaen edeltäpäin arvata, mitä tällä oli mielessä vieraiden johdosta.

Helge tähtäili kauan jotakin laudankaistaletta, oliko hän höylännyt sen suoraksi, ja vihdoin sanoi:

— Taas ostamassa Koivikkoa.

— Joko oikein ostamassa, — sanoi äiti ja katseli, mitä Helge semmoisesta itse arveli.

Ruuvattuaan kaistaleen höyläpenkkiin ja kaivellessaan höylää selkeäksi
Helge sanoi:

— No nyt, äiti, voisitte ostaa talon vaikka Vestankylästä. Ne hullut tarjoovat kahta senvertaa kuin viime vuonna.

— Mitäs sinä sanoit heille?

— Mitäs minä sanoin, teidänhän se on sanottava.

— Helge, Helge, kuinka sinä noin voit puhua? Tämä on kaikki sinun. Ja me olemme polttaneet sinun laskusi ja luettelosi.

Helge oli pitkän aikaa vaiti. Sitten sanoi synkästi:

— Minä pelkään ajan tulevan, että sitä kadutte.

Äiti vastasi vähän kiivaasti:

— Ei ikinä kaduta, ja jos tämä on minun, niin tätä ei ikinä myydä, mutta tämä ei ole minun, vaan tämä on sinun, ja myy jos tahdot, mutta minä en tule ikinä Vestankylään.

Kun Helge oli vaiti, tuli äiti ihan hänen viereensä ja sanoi lempeästi:

— Kirjoittaisit Maijalle…

Silloin Helge kumarsi päänsä alemmas ja sanoi:

— Se on jo…

Mutta Titta ei kuullut mitä se jo on, kirjoitettuko vai ehkä Koivikko jo myyty. Sillä Titta ei ollut nähnyt mitään kirjettä menevän Maijalle ja hän piti tätä asiaa kyllä tarkasti silmällä.

Äiti sanoi hymyillen:

— No sittenhän on kaikki hyvin.

Mutta Helge sanoi:

— Kun tietäisi vain Maijan osoitteen.

Silloinpa Titta ei enää malttanut piilossa olla.

Hän aikoi juuri hyökätä esille ja sanoa: minä tiedän, mutta viime hetkessä huomasi, että valtti oli menossa, muutti päätöksensä, tuli esille ja sanoi:

— Minäpä tunnen tuolta huvilasta tytön, joka varmasti tietää Maijan osoitteen.

Helge ei tullut sen iloisemmaksi, vaan sanoi, ettei asialla ollut mitään kiirettä.

Ja jokainen meni omalle taholleen, äiti tupaan, Titta takaisin kaivolle ja Helge metsään, lauenneita pauloja kokemaan.

Yöllä oli Helge taas niin huonona, että äiti koko ajan valvoi hänen kanssaan eikä raamatunkaan lukeminen enää auttanut.

Aamulla äiti tuli aivan rauenneena Titan luo, suljettu kirje kädessä.
Kuoressa oli postimerkki, mutta ei osoitetta. Äiti sanoi:

— Nyt se vihdoin nukkui. Mutta vie nyt vaan tämä kirje sen tytön luo ja pyydä kirjoittamaan osoite, ehkä se silloin tulee lähetetyksi. Minä löysin sen Helgen pöytälaatikosta.

Äiti oli niin väsyksissä tai mikä sillä lie ollut, että niine vaatteineen rentonaan heittäysi vuoteeseen, edes peitettä altaan silittämättä, ja ummisti silmänsä.

Titta ajatteli: Helge voi kuolla, ellei Maija pian tule, mutta pahempi vielä, että äitikin voi kuolla.

Ja hän päätti vetää asiain eri päät tiukkaan solmuun ja omin käsin.

Hän meni aittaan osoitetta kirjoittamaan, ja kirjeen kuori oli niin huonosti liimattu, että toinen puoli oli lonkallaan, eikä tarvinnut kuin vetää vähän sormella, niin toinenkin puoli aukesi.

Kylläpä se Helge oli kirjoittanut lyhyen kirjeen! Ei siinä ollut mitään kotiintulemisesta. Ei yhtään muuta kuin:

"Rakas Maija.

Testamentti on kirjoitettu ja vain sinun allekirjoitusta vailla.

Helge."

Testamentti! — ajatteli Titta. — Mikä testamentti? — Vaikka olisi kuinka päin ajatellut, ei sitä voinut ymmärtää. Eikö testamentti ollut jotakin semmoista, jota tehtiin vasta kuolinvuoteella? — Mutta sen ainakin saattoi ymmärtää, ettei Maija nyt tuommoisen kirjoituksen tähden kotia tule.

Ja Titta siis lisäsi lyijykynällä alemmas:

Tule pian kotiin taikka ne myy. — Titta.

Kasteli kuorenreunan hyvin märäksi ja painoi kauan, että kyllä pysyi kiinni.

Sitten hän kirjoitti kuoren päälle Neiti Maria Sofia Nyholm, ja alemmaksi Lempäälän postiin, ja vei kohta asemalle asti, ja kirje sanoi kopsis kun putosi laatikon pohjaan.

Tämä oli tapahtunut viikon alkupuolella. Mutta jo seuraavan viikon tiistaina Titta sai Maijalta kirjeen, että hän tulee lauantaina.

Kaikki oli hyvä, paitsi että juuri lauantaina, sillä se oli sopimaton päivä Titalle. Mutta hän ajatteli voivansa kyllä vasta sunnuntainakin iltapuolella mennä kuusen juurelle, ja silloinpa sen voikin tehdä hyvin, kun kaikki tietysti häärivät Maijan ympärillä eivätkä pane huomiota.

Näissä asioissa täytyi alkaa olla varuillaan, sillä äiti tuntui jo katselevan Titan matkoja vähän vinosilmin ja kulmain alta.

PAMAHTAA.

Jos sitten Titan havaintopiiristä siirtyy Helgeltä itseltään kysymään, kuinka oli mahdollista, että hän, Helge, niin tarkasti punnitseva mies, piti kirjettä avonaisessa pöytälaatikossa, josta äiti saattoi sen milloin tahansa löytää ja Titta viedä postiin, eikä pitänyt lukitussa kaappilaatikossa, jonne ei kellään olisi ollut pääsyä, niin täytyy tulla siihen outoon johtopäätökseen, että oli olemassa oikeastaan kaksi Helgeä eikä vain yksi. Näistä molemmista toinen tahtoi lähettää kirjeen, jopa kiireellisesti, mutta toinen oli kieltänyt sen lähettämisen, tai ainakin sanonut, ettei asialla ole mitään kiirettä.

Ja vaikka nuo molemmat Helget asuivat samassa ruumiissa, olivat ne aika riitaisia keskenään, jopa joskus uhmailivat toisiansa, sanoen:

Toinen: Pyydä Maija kohta tulemaan, ja anna sisarien mennä.

Toinen: Älä pyydä Maijaa tulemaan, äläkä karkoita sisariasi.

Toinen: Olet itse sanonut Maijalle: kaikki on minun, ja äiti ja sisaret sen vahvistavat, siis kirjoita testamentti, ja sopikoot ihmiset kuoltuasi mikä on ollut sinun mikä ei.

Toinen: Älä kirjoita testamenttia, ethän voi sillä kuitenkaan antaa Maijalle muuta kuin oman osasi Koivikkoon.

Toinen: Maija ei tiedä mitä testamentti onkaan ja tahtoo vain kirjallista vahvistusta, mutta ei hän suinkaan luule saavansa enempää kuin mitä luulee ilmankin sitä saavansa. Siis kirjoita, muuten Maija ei tule ensinkään.

Toinen: Älä vahvista entistä valhetta uudella.

Mutta ruumis on sellainen, ettei se voi liikkua, jos toinen jalka tahtoo yhteen suuntaan ja toinen toiseen, ei voi tehdä mitään, elleivät molemmat kädet pyri yhteen tarkoitukseen, eikä nähdä mitään, elleivät molemmat silmät katso samaan esineeseen.

Vaan sellaisessa kamppailussa, jos sitä viikkomääriä kestää, ruumis laihtuu ja lakastuu, ja koko elämä alkaa olla vain kuoleman tekemistä.

Ja kun Helge tahtoi vain kerrankin ennen kuolemaansa nähdä vielä Maijaa, eikä siihen muuta mahdollisuutta ollut kuin kirjoittaa testamentti, ajatteli hän näin:

Minä kirjoitan testamentin ja Maija tulee. Mutta maatessamme luhdissa minä sanon Maijalle: Maija, tuona kuutamoyönä minä rakastin sinua ylitse kaiken ja jos sinä olisit silloin jättänyt minut, en minä nyt eläisi. Sen vuoksi ennen vaikka valehtelin, kuin olisin nähnyt sinun menevän. Mutta nyt sanon sinulle: Koivikko ei ole minun, ja saat lähteä luotani, jos tahdot. — Voihan olla, että Maija, nähdessään suuren tuskan ja katumuksen, heltyy ja antaa anteeksi. Mutta jos hän sanoo: sinä olet petoksella vietellyt minut avioliittoon kanssasi, ja lähtee siinä luulossa, silloin ei ole edessä muuta kuin ottaa henki itseltänsä.

Näin tapahtui, että Helge kirjoitti keskinäisen testamentin, jossa hän ja Maija määräävät kaiken mitä omistavat sille heistä, joka jää toisen jälkeen elämään, — ja lukitsi paperin kaappiin.

Mutta että hän pani Maijalle kirjoittamansa kirjeen avonaiseen pöytälaatikkoon, josta äiti saattoi sen löytää ja Titta viedä sille tytölle, joka tiesi osoitteen, se johtui siitä, että Helge ei lopultakaan jaksanut ratkaisevaa päätöstä tehdä, vaan jätti asian sattuman varaan.

Ja senvuoksi, kuultuansa, että kirje oli jo mennyt, hän oli melkein hyvillään, koska ei hän, vaan sattuma oli asian ratkaissut.

Greetan vuoteeseen raukeeminen tuona aamuna, jolloin hän toi kirjeen Titalle, johtui taas siitä, että hän oli juuri sinä yönä valvoessaan Helgen kanssa, lopullisesti päättänyt jättää kaikki asiat Herran huostaan, mutta kirjeen löydettyänsä ei malttanutkaan olla sekaantumatta asioiden kulkuun, vaan vei kirjeen Titalle, vaikka melkein varmaan tiesi, että Titta vie sen postiin eikä tuo enää takasin.

Sisaret, kuultuansa Greetalta kuiskauksena, että nyt Maija arvatenkin pian palaa, rupesivat valmistamaan lähtöänsä, aikoen toimittaa sen niin, ettei Helge suinkaan otaksuisi heidän lähtevän Maijan tähden.

Mutta perjantaina, kun kaikki olivat koossa, katsoi Titta vihdoinkin pitkien ja vaikeiden pidättämisten jälkeen otollisen hetken tulleen, jolloin hän suurimmalla mahdollisella nautinnolla saattaa kaikille yhtaikaa ilmaista tietonsa. Astuen sisään kaikkien keskeen hän tiedoitti juhlallisesti ilosanoman:

— Maija tulee huomenna.

Omituista, ettei vaikutus ollut sellainen kuin Titta oli odottanut.
Sanoivat kyllä: vai jo huomenna, mutta ei sen enempää.

Helge tuli vähän levottomaksi. Ja hän meni ulos, sillä Greeta pyrki taas hänen silmistänsä arvaamaan ajatuksia. Mutta Greeta tuli levottomaksi, koska näki Helgen menevän ulos. Sisaret taas tulivat levottomiksi, koska heidän oli aivan mahdotonta näin äkkiä lähteä antamatta Helgen selvästi huomata, että he siis kiiruhtivat pois ennen Maijan tuloa. Ja oli siis jääminen.

Mene tiedä heitä, — ajatteli Titta ja lähti polulle nuoraa hyppimään. — Toinen tuopi heille ilosanoman, ja he vain: vai huomenna, ja taas huoneeseen supattamaan!

Seuraavana päivänä, eli lauantaina, Greeta pani silmillensä uudet lasit, otti käteensä kamman, sakset ja pyyhinliinan, vei pihalle tuolin, huusi Helgen siihen istumaan ja keritsi hänen niskatukkansa lyhyemmäksi.

Helge lähti yksin asemalle. Oli vain kuultu hänen kamarissa avaavan ja taas sulkevan kaappia.

Junan tultua Maija hyppäsi vaunun ensimmäiseltä astuimelta iloisena ja huolettomana suoraan Helgen eteen, ja pyöräytti hänet kerran ympäriinsä.

— Ai, ai, millaiseksi sinä olet käynyt! — sanoi hän, pidellen Helgeä käsivarsista. — Mutta kyllä minä sinut kerrankin lihotan! Ja pyöräytti uudelleen ympäriinsä. Maija oli käynyt Helgen mielestä vielä ihanammaksi kuin oli ennen.

Matkalla Maija kertoi vilkkaasti Tampereella käynnistään, koskesta, Pyynikistä, huveista ja teatterista, mutta lopetti sanomalla huolestuneesti:

— Voi sentään, tiedätkö, kyllä minun täytyy saada se äiti pahanen tänne, nyt kun tytötkin ovat lähteneet.

Helge sanoi:

— Tytöt eivät ole lähteneet, mutta taitavat lähteä.

Maija pysähtyi ja kävi totiseksi. Vähän aikaa mietittyään hän sanoi:

— Kuuleppas, onko sinulla se testamentti mukanasi?

Helge vastasi:

— On.

Ja rupesi viemään kättänsä povitaskuun.

— Ei, — sanoi Maija, — älä sitä vielä näytä, vaan mennään tuonne isännän tupaan ja siellä minä kirjoitan nimeni sen alle.

— Onkohan sillä niin kiire, — sanoi Helge.

— Ei kiireen puolesta, — Maija sanoi, — mutta minulle sanoivat, että testamentti on salainen asia, josta ei puhuta, ja missä sen kotona niin salaa tekee, kun pitää olla todistajatkin. Ja jos me taas muulloin mennään isännän luo, niin kysyvät: mitähän nuo nyt sinne yhdessä menivät?

Isännän luo tultua Maija otti paperin Helgeltä ja näytti isännälle, sanoen:

— Tämmöinenkö se nyt pitää olla?

Isäntä istutti vieraat pöydän ääreen, sulki ovet, toimitti kahvit, istui itsekin pöytään ja rupesi paperia silmäilemään, sanoen:

— Niin no — kyllähän Helge sen tietää — mitäs — oikeinhan tämä on — mutta tähän täytyy olla todistajat.

— Eikös isäntä kävisi todistajaksi? — ehätti Maija.

— Niin minäkö? Niin no — miksi en minäkin, mutta tähän täytyy olla kaksi. Malttakaahan…

Näin sanoen isäntä meni ulos, viipyi siellä hyvän aikaa ja johdatti tupaan suuren renkinsä Juhon, joka käteltyään vieraita jäi ovensuuhun penkinpäähän istumaan ja pyöritteli lakkiansa.

Isäntä toi pöytään mustepullon ja kynän, ja sanoi:

— Olen asian selvittänyt Juholle, osaa se nimensä kirjoittaa, eikä turhia jaarittele. Mutta tämä on ensin luettava. Tule sinä Juho tähän pöydän eteen istumaan riviin muiden kanssa ja Helge istukoon toiselle puolen pöytää ja lukekoon testamentin.

— Lukee vaan itse, — sanoi Helge.

— No luetaan, menee se niinkin, ei laki sitä kiellä.

Isäntä istuutui pöydän toiselle puolelle, otti paperin käsiinsä ja luki testamentin, joka oli jäljennetty lakiasiainoppaasta keskinäisen testamentin kaavan mukaisesti.

Senjälkeen Helge täytti päivämäärät ja Maija kirjoitti nimensä siihen paikkaan, mihin oli lyijykynällä valmiiksi viivoitettu, ja kirjoitti vielä: omaa sukua Lehtonen, mutta Helge ympäröitsi ne sanat sulkumerkeillä. Sitten piirusti Juho kauan nimeänsä, isännän painaessa paperia sormillaan pöytään ja siristäessä silmiään savukkeen vuoksi, jota ei voinut ottaa suusta. Viimeiseksi kirjoitti nimensä isäntä itse ja silloin oli testamentti valmis.

Se luettiin vielä kertaalleen alusta loppuun.

Maija oli koko ajan kovin jännityksissään. Ei hän ollut luullutkaan toimituksen käyvän näin juhlalliseksi, aivan käräjäin kaltaiseksi. Senvuoksi hänen poskensa hehkuivat tulipunaisina, kun he tulivat tuvasta.

Näin oli nyt Maija mielestään Koivikon laillinen emäntä, eikä häntä enää mikään estänyt ilmoittamasta sitä suurta salaisuutta.

Mutta Helgellä oli edessä elämänsä kovin koettelemus, nimittäin sanoa
Maijalle, että tämä testamentti ei oikeastaan merkinnyt mitään, koska
siinä ei edes mainittu Koivikkoa, ja Helgen kuoltua Maija siis saa vain
Helgen osan Koivikosta.

Tämä sanominen oli ajatuksissa ollut helppo, mutta nyt heidän kotiin mennessään se tuntui askel askeleelta yhä vaikeammalta.

Kotilepikon varjostoon tultua Maija pysähtyi:

— Ja mitä minun pitää ajatella siitä, että sinä et ole vielä minulle päivääkään sanonut? Toinen olisi toki jo muutakin tehnyt sinun sijassasi.

Helge veti värähtelevät, kapeiksi laihtuneet huulensa noloon hymyyn, kumartui, ja Maijaa suudellakseen hamuili huulillaan hänen poskeansa korvatukon luota.

"Mikähän sillä on vielä sanomatta, koska se ei voi suudella", — ajatteli Maija. — "Kun minä hänelle sen salaisuuden sanoisin, niin kylläpä suutelisi. Mutta hänen vaan pitää ensin suudella."

Kotiin tultua oli Maija ylen ystävällinen kaikille, sisarillekin, ja valitteli ettei ollut näille tuonut tuomisia, vaan ainoastaan äidille ja Titalle.

Koko ilta istuttiin yhdessä, milloin tupahuoneessa, milloin keittiössä. Maija kertoili kertomistaan. Oli aivan kuin jokin uusi, melkeinpä ensimmäinen tuttavuus olisi perustunut sinä iltana Maijan ja koivikkolaisten välille. Mikä ihme sen Maijan oli muuttanut?

Helge, joka tiesi mikä oli muuttanut, ei ottanut iloitakseen, vaan istui vähän erillään ja tuntui ikäänkuin odottavan jotakin. Maija kyllä tiesi mitä hän odotti, mutta tahallansa kiusasi häntä, viipyen pitempään ja pitempään.

Vihdoin Maija sanoi hyvää yötä ja tuli Helgen kanssa luhtiin, jonne
Greeta oli toimittanut Helgenkin vuodealuksen.

Riisuuduttuaan Maija käpristyi peitteen alle ja sanoi sieltä:

— Hui, kun minun on vilu, tule pian, tule pian.

Helge kuitenkin riisuutui hitaasti, ja Maijan viereen tultuansa laskeutui selälleen, pannen kätensä niskan taakse, niinkuin Maija oli huomannut hänellä olevan tapana tehdä milloin aikoi ruveta ennen nukkumista jotakin kertomaan.

"Mitähän sieltä nyt tulee?" — ajatteli Maija, ja odotti kauan.

Helge ei sanonut mitään ja tuntui Maijasta värähtelevän, kai vilusta niinkuin hänkin.

Mutta Helge värisi sen johdosta, mitä hänen kohta oli sanominen Maijalle ja jota hän yhä selvemmin tunsi mahdottomaksi sanoa, kun oli nähnyt Maijan niin iloitsevan testamentin tähden ja niin muuttuneen sisariakin kohtaan.

Tarpeeksi odotettuaan Maija veitikka kurotti hiljaa kätensä peitteen alla ja kutitti Helgeä kainaloon.

Helge nytkäytti kätensä alas niskan takaa ja kohottausi.

"Nyt hän kohta tulee entiselleen", — ajatteli Maija ja ojensi molemmat kätensä häntä kohden.

Silloin Helge sanoi voivotellen:

— Maija, Maija!

Ja painoi päänsä Maijan alastomalle rinnalle.

Niin laihaksi oli Helge käynyt, että kun Maija sivusi hänen käsivarsiansa ja sitten olkapäätä, oli lapaluun alla melkein nyrkin kokoinen kuoppa.

Eikä Helge tullutkaan entiselleen, vaan päinvastoin Maija tunsi rinnalleen jotakin kuumaa valuneen hänen silmistään.

"Olisikohan se siitä testamentin kirjoittamisesta noin pahoillaan", — ajatteli Maija ihmeissään. — "Tai surreeko raukka omaa heikontumistansa?"

Maijan tuli surku Helgeä ja itsekin vetistellen hän alkoi harailla
Helgen tukkaa, lohdutukseksi hänelle ja itselleen.

Mutta Helgessä heräsi siitä päänsilityksestä ihmeellinen aate: Mitäpä jos olisi karata Maijan kanssa kauas, tuntemattomien merten taa? — Ja kohta alkoivat maat liikkua ja meren aallot käydä. Ja hän löysi sellaisen maan, jossa ei ollut ihmisiä, ei Greetaa, ei sisaria, ei ketään. Eikä mitään muistoa entisestä. Vain he kahden Maijan kanssa. Ja maa kasvoi ihania, villiä omenoita, joita he kokosivat, hän puussa oksain päällä ja Maija alhaalta kättänsä kurkottaen ja koppaan asetellen, ja he molemmat tietäen, että kun koppa on täysi he heittäytyvät pitkään ruohokkoon lepäämään. Voi vapauden viileää ihanuutta ja unohtamuksen paratiisia! Hän Maijassa ja Maija hänessä, eikä heidän välillänsä mitään — ei mitään!

— Kuuleppas Helge, ei sinun ole siinä hyvä nukkua, mutta minä panen päänaluksen tähän luokseni ja kallista sinä siihen pääsi.

Maija sovitti Helgen pään alukselle, kiersi käsivartensa sen ympäri, ja Helge nukkui uneen niinkuin ennen muinoin lapsena, hellän äidin kainalossa.

Valkeni sunnuntai-aamu.

Ja Titalle tuli se päivä, jonka iltapuolella hänen oli aikomus kadota. Asiat olivat hyvällä tolalla. Sisarten ja Maijan väli oli yhtä hyvä kuin eilenkin, vaikka Maija olikin aamutuimaan ollut muille vähän ärtyisä.

Kun Titalta olivat kaikki yllätysuutiset loppuneet eikä ollut enää muuta kerrottavana, ei hän voinut olla Mimmille suurimpana salaisuutena ja vaitioloon vannottaen ilmaisematta, että Helge ja Maija olivat tehneet testamentin. Mutta eikös vaan tästäkin ollut seurauksena, että sisaret hupenivat kamariin ja kuiskutukset taas alkoivat!

Greeta sillävälin teki lähtöä kirkkoon. Hän oli oppinut Maijan seurassa aika hyvin suomea käyttämään, kun lisäksi alituisesti kuuli Titan ja Maijan suomalaista puhetta. Ja nyt hän sanoi tahtovansa koetella minkäverran suomalaista saarnaa jo ymmärtäisi.

Hän vei Titan mukaansa taloon ja sieltä he isännän seurassa ajoivat hevosella kirkolle.

Kirkossa hän kuunteli tarkkaan papin puhetta ja iloksensa ymmärsi melkein kaiken. Mutta kun hänen uskonnollinen tunteensa oli olojen pakosta kehittynyt ja kasvanut yksinäisyydessä, julkisen sielunpaimennuksen ulkopuolella, ei hän kaikin ajoin voinut pysyä kuulevana korvana, niinkuin hänen mielestään hetken juhlallisuus olisi vaatinut, vaan useinkin vajosi omaansa, josta hätäisesti taas repi itsensä irti, aivankuin olisi syntiä tehnyt, ja päätti kuunnella. Kun, papin sanottua Isämeidän … ja vaiettua, kaikkien päät painuivat äänettömään rukoukseen, ja Greeta oli päässyt sanoihin Tapahtukoon Sinun tahtosi, vajosi hän kokonaan taas omiinsa. Hänet valtasi sellainen hartaus, että hän toisti uudelleen ja uudelleen näitä samoja sanoja, ja yhä suuremmalla sielun voimalla. Todella hän ajatteli, että tapahtukoon Herran tahto, tapahtuipa mitä tahansa, kaikkein kauheintakin mitä saattoi ajatella ja jota hän usein oli jo ajatellutkin. Mutta nyt auttoi hänet erikoiseen innostukseen pienen pieni toivon tuike sydämen viimeisessä sopukassa, että ehkä sittenkin voi Helgen vielä käydä hyvin, sillä olivathan tytöt ja Maija olleet sopuisia keskenänsä. Tämä toivo antoi hänelle voiman avata sielunsa Herralle pohjia myöten ja sanoa tapahtukoon sinun tahtosi, myöskin tuossa jylhässä merkityksessä. Hän toisti toistamistaan, riemuiten antaumuksestaan Herralle.

Greeta oli painautuneena penkkiä vasten niin kauan, että koko kirkkoväki oli jo nostanut päänsä, ja Titan täytyi nykäistä häntä, sillä pappi luki jo evankeliumin tekstiä.

Hämillään ja häpeissään rupesi Greeta hakemaan virsikirjaa.

Tyttö kuiskasi:

— Ei nyt lauleta.

Ja silloin Greeta alkoi taas kuunnella.

Kirkosta hyvillä mielin palattuaan — sillä hänhän oli ymmärtänyt melkein kaiken — hän kuitenkin heti keittiöön tullessaan huomasi, että asiat kotona eivät olleet hyvällä tolalla. Maijalla, joka keitti kahvia, oli suu nypyssä, tytöt olivat punaposkisina vierekkäin ja Helge istui ovensuussa otsa hiestyneenä.

Ilmeistä oli, että oli riidelty kauan, jopa ankarastikin.

Ja Greeta katui lähteneensä kirkkoon, sillä hän olisi nytkin niinkuin aina keksinyt jonkun keinon kahakan välttämiseksi.

Hänen tulonsa oli saanut kaikki vaikenemaan, mutta uuden puheen virittämisestä ei vaan tahtonut tulla mitään. Greeta koetti kertoa papista ja kirkosta, puhui suomea, puhui ruotsia, — ei saanut vastaukseksi paljon muuta kuin äännähdyksiä.

Mutta heti juotua ensimmäisen kupin kuumaa kahvia Maija sanoi ikäänkuin entisen puheen jatkoksi:

— Ja saatte te nukkua luhdissakin, ettei sen puolesta tarvitse lähteä.

Hän katsahti tällöin Greetaan ikäänkuin sanoakseen, etten minä ainakaan ole riitaa alkanut.

— Kiitoksia, — sanoi Sigrid säyseästi, mutta venyttäen hyvin pitkään.

Maija jatkoi:

— Ei tarvitse kiittää, kyllä minä sieltä tulen vaikka kohta. Ja saatte nukkua, vaikka nukkuisitte…

— Kiitoksia, — sanoi Dagmarkin venyttäen niinkuin Sigrid, ja lisäsi:

— Mutta ei tässä ollut puhe nukkumisesta.

— Mutta mistä sitten? — kivahti Maija, eikä Dagmar osannut vastata.

Silloin Sigrid vastasi Dagmarin puolesta, hienolla, mutta taaskin venyttävällä tavallaan, josta Greetakaan ei pitänyt.

— No — vaikkapa juuri kiitollisuudesta.

Maija käänsi päänsä syrjään äkkiä niinkuin lintu, ja näytti jäävän miettimään mitä tuolla nyt taas tarkoitettiin.

Silloin Mimmi ehätti selittämään:

— Että saisi tässä joku toinenkin olla kiitollinen.

Maija sävähti punaiseksi.

— Kiitollinen?! — hän huudahti uhmaavasti.

Sigrid sanoi hitaasti:

— Ja vaikkei meillekään, niin ainakin… Hän teki viittauksen silmillään äitiin päin.

Greeta sanoi ruotsiksi:

— Minä en tahdo sekaantua teidän riitoihinne.

Sigrid sanoi ruotsiksi äidille:

— Kun näkisi joskus edes merkkiäkään kiitollisuudesta.

Tämä oli pahin sana, minkä Sigrid saattoi sanoa riidan lopettamiseksi. Sillä Maijaa oli jo alusta asti kismittänyt se, että luhdista puhumattakaan häntä kohdeltiin huomaamattomissa pikku asioissakin niinkuin kaikki mihin kajosi olisi ollut hänen omaansa vain siksi, että se oli annettu hänen omakseen. Nyt tämän kaunan kasvattama paise puhkesi sanoihin.

— Vai kiitollinen minun pitäisi olla, — sanoi hän, — ja mistä hyvästä? Siitäkö että Koivikko on Helgen eikä kenenkään muun? Siitäkö?

Helgeä ei tässä ristitulen tuoksinassa kukaan ollut huomannutkaan, niin tottuneita kaikki olivat hänen erillään istumiseensa ja vaikenemiseensa. Hän oli koko riidan ajan vain pyyhiskellyt otsaansa milloin toisella milloin toisella hihalla.

Titta, joka ei riidan aiheista voinut ymmärtää hölyn pölyä, ehti sentään tarkastella Helgeäkin, ja näki, että hänen huulensa joskus liikkuivat niinkuin hän olisi hakenut sanoja, joita olisi ääneen sanonut, eikä löytänyt, vaikka kuinka koetteli.

Mutta kun Maija sitten sanoi tuon Koivikosta, nousi Helge ylös koko pituuteensa ja sanoi ruotsiksi sisarille, melkein huutavan käskevästi:

— Näistä riidoista täytyy kerran tulla loppu, täytyy!

Sisarten suut menivät suppuun ja he olivat hiljaa kuin pelästyneet hiiret, jotka eivät tiedä minne paeta.

Mutta Maija kääntyi topakasti Helgen puoleen ja sanoi:

— Vai täytyy minun lopettaa, mutta etkö sinä itse sanonut silloin minulle…

Hän ei ehtinyt sanoa sanottavaansa, sillä Helge pani kätensä hänen olalleen ja huusi:

— Maijaa-a!

Ja ravisti häntä niin rajusti, että kampa putosi lattialle ja tukansolmu hajosi harteille.

Sitten jätti.

Maija katsoi ihmeissään Helgeen, viattomasti silmiänsä räpytellen, ja veti suunsa noloon hymyyn, niinkuin lapsi, jolle on erehdyksestä tehty pahaa.

Helge ajatteli: ihana olet sinä, Maija, noin sinä silloin ruispellollakin räpyttelit. — Ja hän katsoi kauan Maijaan. Mutta hänen silmänsä himmenivät himmenemistään ja kasvoihin tuli kuolleen totisuus.

Hän avasi hiljaa oven ja meni ulos. Keittiössä ei ensin kukaan sanonut mitään.

Maija istahti Helgen jättämälle tuolille ovensuuhun ja kampa huulien välissä rupesi panemaan tukkaansa uuteen solmuun.

Sitten sanoi Greeta ruotsiksi tytöille:

— Näin vanhaksi olen minä elänyt, enkä ole vielä ikinäni nähnyt Helgen suuttuvan. Tämä oli ensimmäinen kerta. Enkä minä tahtoisi olla niinä, jotka nyt ovat olleet siihen syynä.

Ei kukaan puhunut mitään.

Titan tuli surku Maijaa, sillä tämän silmiin alkoi kiertyä kyyneleitä, ja hän meni senvuoksi muka auttamaan Maijaa tukan laittamisessa ja asettui Maijan eteen. Eikä Maija työntänyt häntä luotaan, päinvastoin asettui vielä paremmin Titan taakse, etteivät muut näkisi hänen itkevän, ja sanoi hiljaa:

— Kiitos, Titta.

Muidenkin sisarien tuli sääli Maijaa, mutta kukaan ei voinut keksiä mitä puhua tässä nolossa tilanteessa.

Silloin tapahtui sellaista, että Titan täytyi kaikin voimin hillitä nauruansa, sillä kaikki, Maija, äiti ja sisaret, hypähtivät yhtaikaa istuimillansa. Ulkoa oli kuulunut ankara pamaus.

— Hyi, taas niitä sunnuntaimetsästäjiä, — sanoi Maija.

Mutta Tittaa tämä yhtaikainen hypähtäminen hytkytti siihen määrään, että hänen täytyi juosta pihalle voidakseen olla ääneen tyrskähtämättä.

Ja keittiössäkin, vaikka paheksuttiin sellaista ampumista, oltiin tapauksesta hyvillään, sillä olihan nyt puhelun aihetta. Kaikki rupesivat kilvan sanomaan, että kun ampuvatkin noin ihan talon nurkissa, semmoinen pitäisi olla kielletty, ja oltiin aivan yhtä mieltä kaikessa.

Tämä sovinnollisuus olisi jatkunut vaikka kuinka kauan, sillä kaikki halusivat vain, jo Helgenkin ilahuttamiseksi, puhaltaa sitä mahdollisimman korkeaan vireeseen.

Ellei Titta olisi palannut eteiseen ja avannut tuvanovea.

Hän avasi vain sen verran, ettei äiti voinut häntä nähdä, ja kalpeana, kauhu silmissä, käsillään huitoi sisaria tulemaan pian ulos.

Silloin Maija ja tytöt ryntäsivät suin päin keittiöstä.

Mutta Greeta ummisti silmänsä ja jäi istumaan vuodesohvalle, eikä liikahtanut paikaltaan, vaikka hänen ajatuksensa jo ennen Maijaa ja tyttöjä olivat ehtineet mankelihuoneeseen ja nähneet Helgen makaavan verissään lattialla.

Kun tästä kaameasta näystä hänen mielessään kaikki oli vyörähtänyt sijoiltaan, mennyt nurin niskoin, ympäri ja ylösalaisin, — kun hän niinkuin savuun tukehtuva oli turhaan hakenut selvää ilmaa ja tunsi jo menevänsä sekaisin, tapasi hän itsensä järjettömänä hokemasta: Herra! Herra!

Ja hän tarttui näihin omiin sanoihinsa ja toisti ne tietoisesti, aivan kuin olisi vieläkin ollut kirkossa ja lukenut isämeitää, ja sanomistaan sanoi: tapahtukoon Sinun tahtosi, — yhä enenevällä innolla ja yhä suurenevalla sielunvoimalla, kunnes koko hänen ruumiinsa värisi ja hänen sielunsa huusi voitokkaana, kellonsoiton pauhatessa hänen korvissaan:

— Herra, minä pitelen Sinun kädestäsi! Herra, minä olen valmis näkemään mitä ikinä minulle näytät, sillä minä pitelen sinun kädestäsi!

Ja kiireesti mennessään mankelihuoneelle, ettei hänen henkensä ylin saavutus pääsisi hajoamaan, hän höpisi itsekseen haltioissaan:

— Soittakaa kelloa, soittakaa kelloa, soittakaa kelloa!…

Helge oli todellakin ampunut itsensä mankelihuoneessa. Luoti oli mennyt rinnasta ja tullut hartiain välistä, rikkoen niskanikamat. Arvatenkin hän oli seisaaltaan jalallaan painanut liipasinta, kiväärin perän ollessa maassa ja suun rintaa vasten.

Hän makasi selällään, mutta pää retkotti poski vasten lattiaa.

Kun Maija oli polviltaan kädellä herätellyt häntä, sanoen: Helge, mitä sinä olet tehnyt! — oli Helge ikäänkuin tahtonut vielä nyykäyttää päätänsä, mutta ei voinut. Sitten silmät menivät puoliumpeen ja henki ei enää käynyt.

Titta oli mennyt nurkkaan ja repi siellä kiivaasti joitakin tikkuja seinälaudasta.

Sisaret seisoivat yhdessä kuin säikähtyneet karitsat ja neuvottelivat siitä, miten asia oli ilmoitettava äidille niin, ettei hän saanut halvausta tai mennyt järjiltänsä.

Viimein Sigrid rohkaisi mielensä ja lähti sanomaan.

Mutta Greeta tuli jo puolitiessä homsuttaen vastaan.

— Äiti, äiti, mitä te kelloista puhutte?

Silloin Greeta pysähtyi, pyyhkäisi hymähtäen otsaansa, ja sanoi:

— Ah, mitä minä… Sigrid, ole huoletta, minä tiedän kaiken.

Ja jatkoi kiireistä menoaan.

Mankelihuoneeseen tultuansa hän kohta kumartui haavoja tarkastamaan. Ja vaikka hän oli kasvoiltaan hyvin punainen, hän teki kaiken rauhallisesti.

Maija rupesi kertomaan, että Helge oli nyykäyttänyt päätä, mutta Greeta sanoi:

— Se on mahdotonta, näkeehän Maija, että niska on poikki.

Vielä vähän koeteltuansa hän huokasi tavallisen huokauksensa, joka hänelle aina tuotti kevennystä, ja sanoi huokaistessaan:

— Kuollut tämä on.

Näistä sanoista Maija muisti, että hänen salaisuutensa oli jäänyt Helgelle sanomatta. Hän kaatui polviltaan Helgen päälle ja itki valtoimesti.

Silloin sisaretkin rupesivat yhtaikaa itkemään.

Titta ei sittenkään itkenyt, vaan löysi seinästä vielä suuremman sälön repiäkseen, ja teki sitä silmät ankarissa rypyissä.

Greeta oli ainoa toimelias koko joukossa. Hän antoi kaikille muillekin toimitettavia: kuka sai tuoda vettä, kuka päänaluksen, kuka painaa vainajan silmät umpeen, kuka nostaa sen kädet yhteen. Mutta Titta sai tehtäväkseen viedä sanan isännälle.

— Sano hänelle ensin vaikka niin, että on voinut sattua vahingonlaukaus, ja soittakoon lääkärille.

Titta juoksi henki kurkussa.

Talosta palattuaan yhtä vinhaa vauhtia, Titta hengästyneenä kertoi isännän sanoneen näin:

— Tässä tarvitaan paitsi lääkäriä myös ilmoitus vallesmannille, sillä kuoleman syistä on kaiketi tutkinto pidettävä.

Ja vähän ajan kuluttua nähtiin isännän itsensä ajavan oriilla kirkonkylään päin, niin että rattaat hyppivät ja kivet sinkoilivat molemmin puolin tietä.

Näin Greetan rauhallinen älykkyys pani tärkeät asiat ajoissa käyntiin.
Hän itse ei monien seuraavien puuhien aikana edes olisi joutanutkaan
itkemään, paitsi milloin sattui yksinään jollekin polun paikalle, ja
Herra antoi hänelle luvan vähän tihrauttaa.

Titta itki sentään jo samana sunnuntai-iltana. Eikä olisi vielä silloinkaan itkenyt, mutta hän löysi pihalta tupsun Helgen niskahiuksia, jotka äiti oli eilen leikannut. Ja silloin hän kenenkään näkemättä itkeä hihitti niin, että hänen lopulta täytyi heittäytyä maahan ja väännellä itseänsä.

Itkettyään kasvonsa ihan turvoksiin, hänen mielensä tyyntyi suloisesti ja hän muisti, että oli sunnuntai-ilta, ja että se oli kesän alusta asti ensimmäinen, jona hän ei ollut Maunon kanssa kävelemässä.

"Mitähän se Mauno ajattelee, kun en minä tullutkaan kuusenjuurelle?" — pahoitteli Titta.

Mutta Maunon rakkaus Tittaa kohtaan ei siitä asiasta missään suhteessa vähentynyt.

KUINKA KOIVIKON KÄVI.

Kuinkako Koivikon kävi?

Miten sen olisi käynyt? Kaikki oli entisellään, aivan kuin Helge vain siksi ei olisi kulkenut pihalla taikka näkynyt liiterissä, että oli mennyt metsään pauloja kokemaan, eikä siksi että oli kokonaan muuttanut majaa.

Koivikko oli vain tehnyt kesän jälkeen syksyn, muuttaen vihreän kullankeltaiseksi. Sitten oli käynyt raju myrsky, joka oli ollut viedä katot, taitellut oksia ja karistanut puut melkein lehdettömiksi.

Mutta rakeiltuansa ja myrskyiltyänsä sää tyyntyi lämpimiksi syyspäiviksi, taivas yleni ja laittoi nyt niin ihanan sunnuntain, että Titta … että Greeta saattoi mennä jälleen istumaan kaivopolulle ja hellittää pyhäkenkäin nauhat varpaitansa kiristämästä.

Kaikki oli entisellään.

Hiljaisuus vain entistä syvempi. Asunnon ikkunat olivat auki, sillä Maija rakasti huoneiden tuulettamista. Hän oli keittiössä jo suorittanut sunnuntaitehtävänsä ja pani vielä vain kuivettuneen katajaluudan hellanuuniin rätisemään.

Hieno, sininen savu kohosi riukuna piipusta ja hiljaa hajosi koivunlatvojen läpi metsään.

Kuinka voi sentään sanoa kaiken olleen entisellään, vaikka venettä ei näkynyt liiterissä! Sitä Maija katseli ikkunapieleen nojautuneena, kädet ristissä rinnalla, ihmetellen miten liiterin tyhjentäminen saattoi sitä tyhjyyttä levitellä yli koko talon.

Veneen oli isäntä jo kesällä kohta Helgen hautajaisten jälkeen tervauttanut, ja itse veisteltyään airot, ajanut parireillä rantaan. Ei hänen avuliaisuudellaan ollut mittaa eikä määrää.

Maijan mielessä, siinä tyhjää liiteriä katsellessa, alkoi soida surullinen sävel, joka lauloi: "Juliaana, oi Juliaana"…

Ja lähellä sitä paikkaa, missä hän kuutamoyönä oli ensi kerran katsellut Koivikkoa, hänen surussa harhailevat silmänsä äkkäsivät Greetan istuvan.

Maija ajatteli:

"Siinä se taas istuu ja suree, ja suree itsensä kuoliaaksi, mutta mitenkäs minun maaliskuun alussa käy, jos ei Greetaakaan silloin ole! Minäpä otan hänet mukaani soutelemaan ja hajoitan hänen ajatuksensa."

Ja Maija rupesi säpittämään ikkunoita kiinni. Mutta Greeta ei ollut niinkään surullinen kuin Maija luuli. Greeta vain ajatteli välillä elämän ongelmia ja välillä torkahteli.

Sillä vaikka Greeta tiesi, että Herran tiet ovat tutkimattomat, ja siis, ettei niitä ole hyvä ihmisen arvailla, niin sittenkin ajatus joskus pyrki salaa kyselemään: miksi? Miksi Herra oli antanut ruotsalaiselle Helgelle suomalaisen Maijan ja antanut Helgen koetella voimiansa jotka eivät riittäneet? — Mutta ajatuksen näin pujahtaessa omille aloille pois Herran kasvojen edestä olivat elämän ongelmat niin vaikeat ratkaista, että Greetaa alkoi nukuttaa. Ja tämä nukuttaminen oli ihmeellisen suloista. Juuri silmän kierähtäessä ympäri suorastaan ilon leiskahdus tempasi mielen, herätti ja näytti maailman rakkaat esineet onnesta värisevinä. — Taas Greeta rypisti silmänsä ja koetti syventyä ongelmiin. Täytyihän Herran' tietää Helgen voimat riittämättömiksi, mutta niinkuin kuningas lähettää sotilaansa kuolemaan, niin oli Helge lähetetty, kenenkään voimatta sanoa minkä asian edestä. Minkä asian edestä? Ja taas kierähti kaikki ympäriinsä, taas värisi kaikki onnesta ja Greeta heräsi Herraan, jonka tiet olivat tutkimattomat.

Missä ihmeessä ja milloin Greeta oli oikeastaan tämän saman asian jo ennen elänyt, että kaikki näin värisi Herrassa, vaikka jokin oli ainiaaksi poissa? Ja vielä, että saattoi ikäänkuin helpommin hengittää, tai niinkuin raskas kivi, joka oli kauan painanut siksi että jokin oli menossa ainiaaksi pois, nyt lakkasi painamasta, kun se jokin oli mennyt? Kyllä kai hän oli jo vanha ja sekapäinen, kun ei voinut muistaa. Välistä hän todella luuli, että tämä Koivikko ei ollut Koivikko, vaan heidän entinen asuntonsa tuolla toisella mäellä ja että äskeiset hautajaiset olivat olleet Andersin hautajaiset. Ja hänen täytyi ihmetellä, kuinka muka Lyydia saattoi olla Andersin hautajaisissa, eikä Töötarin emäntä, ja miksi Andersin kirstu ei ollut musta, vaan valkoinen, Helgen Jannelle tekemä.

Olikohan tämä torkahteleminen lähestyvän kuoleman merkki?

Toinen Greeta torkkui ja sekoitteli, toinen valvoi Herrassa ja oli selvä kuin päivä.

Mutta toinenkin tahtoi valvoa ja oikein säpsähti kuoleman merkkiä.

Eikö muka ole elettävä?

Entä Titta, joka oli taas kadonnut! Eikö ollut elettävä ja saatava hänenkin asiansa järjestykseen? Kuka tietää, kuinka hänenkin voimiansa vielä koetellaan.

Entä Maija, joka ei tosin ollut mitään puhunut, mutta melkein varmaan kantoi Helgen lasta! Ja Greetako olisi kuollut, ennenkuin Helgen lapsi oli avannut silmänsä tätä maailmaa näkemään? Helgen lapsi — ja Greetaa ei ole. Johan nyt. Helgen lapsi!

Greetan täytyi katsoa ympärilleen, niinkuin se jo kohta näkyisi Koivikon poluilla tepastelevan. Silloin hän huomasi Maijan sulkevan ulko-ovea, jonnekin lähteäkseen, ja huusi hänelle:

— Minne sinä menet, Maija?

Maija vastasi:

— Meinaan mennä vähän soutelemaan.

Mutta Greeta ajatteli: nyt se menee taas sinne itseksensä suremaan, ja rupesi nopeasti pauloittamaan kenkiänsä, sanoen:

— Odota vähän, minä tulen mukaan.

Greetan olisi kyllä tehnyt mieli ajatella vielä paljon asioita, mutta Maijan ei ollut hyvä siinä tilassa liiaksi surra. Ja muutenkin halutti olla Maijan kanssa. Nyt ei ollut ketään, jolle olisi vain valehdellut rakastavansa häntä, tai rakastanut vain siksi, että Helge rakasti.

He menivät rantaan.

Sinne tultua Maijan täytyi nauraa ihmetellen, kun Greeta sanoi: "älä sinä" — ja rupesi kokasta yksin työntämään niin suurta venettä vesille. Eihän se hievahtanutkaan.

Greeta teki tilaa Maijalle ja sanoen: "odota", tarttui itse hankaan. Mutta vene jo veti häntä, sillä Maija oli kokasta rynnistänyt. Ja iloisina peililaineet läksivät lipuamaan tyynelle selälle.

Maija kävi soutamaan etutuhdolle ja pieni Greeta istui perään. Välttämättä hän tahtoi pidellä melaa vedessä, ikäänkuin Maija ei olisi osannut soutaa ilmankin peränpitämistä, ja pitkä melan varsi törrötti hänellä ilmassa.

Selemmällä, kun Maija airojen loiskeen vuoksi ei hyvin voinut kuulla mitä Greeta kaukaa perästä hänelle höpisi, Maija muutti takatuhdolle.

Greeta oli puhunut Maijalle huoliansa Titan katoamisten johdosta.

— Mitäs pahaa siinä on — sanoi Maija, — taitaa vain olla siinä iässä että kieputtelee.

— Mitä se on "kieputtelee"? — kysyi Greeta.

— No noin vain häntäänsä heiluttelee. Hyvä poika se on.

— Kuka poika?

— No se Linkmanskan poika, kyllähän te Linkmanskan tunnette.

Hyvin Greeta tunsi sen lesken, jopa piti hänestä. Yksi niitä, joka oli teettänyt korvoja eikä ollut vieroittunut. Mutta ei Greeta sitä surrut, että poika oli Flinkmanskan Mauno, päinvastoin iloitsi uutisesta, vaan sanoi sitä pahoittelevansa, että Titta osasi niin hyvin salata asioita.

Maija souti vähän aikaa, ennenkuin vastasi, ja sanoi sitten järvelle päin katsellen:

— No eipä se liika rehellisyyskään hyvä ole, hautaan se näkyy vievän.

Greeta ihmetteli itsekseen Maijan selvänäköisyyttä, jota ei olisi häneltä tässä asiassa odottanut. Jotakin sinnepäin oli Greeta itsekin Helgen kuolemasta ajatellut, — että hänessä oli pelkkää hyvää yhtä paljon liikaa kuin pientä pahaa puuttui. — Greetan silmistä alkoi piirtäytyä säteileviä viiruja ohimoille, kulmat nousivat nousemistaan, kunnes hän sanoi leikillisesti, että mahtoi hän, Greeta, olla kovin epärehellinen, kun oli elänyt näin vanhaksi eikä vielä meinannutkaan kuolla.

Maijan täytyi nauraa.

Keventyen hengähti Greeta leikillisyytensä pois ja huokaistessaan sanoi järven avaruutta katsellen:

— Oi, oi — ja — jaa jaa…

Maija antoi airojen lipua itsekseen vedessä. Ja kun heitä oli kaksi istumassa ystävyksin peräpuolella, oli suurenkin veneen kokka vedenpinnasta vähän koholla.

Taivas oli korkea ja hattaroineen kuvastui veteen.

Airo vingahteli hiljaa.

Tiirat kiljuivat kaukana selällä.

* * * * *

Paluumatkalla Greeta sanoi:

— Kuuleppas Maija, minä olen kauan katsellut sinua, ja etkö sinä ole — niin?

Maija katseli järvelle.

— Taidanhan minä olla.

Vähän ajan kuluttua Greeta kysyi:

— No tiesikö Helge siitä?

— Eihän se, — sanoi Maija ja airoja hellittämättä kumartui kuivaamaan vesiä silmistään käsivarteen.

Greeta nuhteli itseänsä, kun ei ymmärtänyt pitää Maijaa iloisella päällä, ja sanoi:

— Älä sinä Maija liiaksi sure, Maijalle syntyy kaunis lapsi.

— No kun sen varmasti tietäisi, — sanoi Maija nauraen kyynelissään.

— Onhan Jannen ja Lyydiankin lapsi kaunis.

— No jos heidän, mutta miksi meidän? — kysyi Maija, voimatta käsittää tällaista yhteyttä.

Greeta ajatteli miten hän hienolla tavalla voisi asian suomeksi selittää ja ajatellessaan unohti, että häneltä oli kysytty. Sillä tämä asia vei Greetan taas hänen omiin maailmoihinsa. Greeta oli visusti pannut merkille, että kaikki hänen tuntemansa pariskunnat, joista toinen oli suomalainen ja toinen ruotsalainen, saivat ihmeellisen terveitä ja kauniita lapsia. Avioelämä voi kylläkin olla riitaisa, sen hän kätilönä saattoi pian huomata, mutta lapset tulivat terveempiä, rakenteeltaan sirompia ja kasvoivat kauniimmiksi kuin muiden ihmisten lapset. Ja missä Greeta elämänsä varrella pani kerran jotakin merkille, siinä hän — ehkä kyllä luvattomasti ja ikäänkuin Herralta salaa — tutki Herran tutkimattomia teitä. Nyt oli Jannen ja Lyydian lapsi erinomaisena lisänä tutkimuksiin. Mutta mitä oli oleva Helgen ja Maijan? Ja jo nyt täytti Greetan suloinen aavistus suuren arvoituksen selvenemisestä.

Hän oli niin ajatuksissaan, ettei huomannut rantaan tuloa eikä veneen vetämistä teloille, ja vasta rantamäkeä ylös mentäessä sanoi:

— Kaunis siitä tulee.

— Jaa, mistä? — kysyi Maija, mutta huomasi itse mistä ja rupesi nauramaan.

— Täytyyhän minun se sitten uskoa.

* * * * *

Tiellä tuli Titta hätääntyneenä heitä vastaan ja sanoi:

— Minä olen hakenut teitä kuin hullu. Tulkaa pian, pian. Rouva
Flinkman ja Mauno ovat tulleet vieraiksi.

Greeta ja Maija katsahtivat merkitsevästi hymähtäen toisiinsa. Maija rypisti toimekkaasti silmänsä ja sanoi Titalle:

— No jos rouva, niin tästä täytyy joutua.

Ja he menivät Titta edellä nopeasti Koivikolle.

Mutta Greeta jäi jälkeen, vaikka hänkin pani parasta kiirettään.

Ja hätiköiden siinä kantojen ja kivien välitse kompuroidessa Greetan suu kävi kuiskuttaen, sillä hän harjoitteli suomeksi tervetuliaisia sanomaan.

* * * * *

Maaliskuun alussa, ankarien pyryjen vallitessa, alkoivat Maijan synnytystuskat, ja kestivät kolmatta vuorokautta. Maija luuli jo peräti kuolevansa. Hän houraili välillä ja puhui kummallisia asioita, joita ei Greeta ymmärtänyt. Mutta Greetakin oli huolissaan, kun tätä näin kauan kesti eivätkä mitkään toimenpiteet auttaneet. Greeta ajatteli: vaikka Maija olisi millaisia syntejä tehnyt, vaikka hän olisi ihmisen ottanut hengiltä, vaikka — sillä eihän Maija sitä ollut tehnyt, mutta vaikka olisi ottanut ihmisen hengiltä, niin näin hirmuiset kärsimykset sen sovittaisivat ja hän kävisi puhtaana kuin enkeli Herran kasvojen eteen.

Kolmantena vuorokautena, kun Maijan silmät jo olivat aivan sameat ja pää nytkähteli kuin hikassa, hän tuskain vähän hellittäessä alkoi puhua Greetalle vaahtoisan syljen seasta.

— Ottakaa se avain, joka on piirongin pikkulaatikossa paperirasiassa vaatteeseen käärittynä.

Greeta meni avainta hakemaan, mutta ei löytänyt ja tuli tarkempia selityksiä saamaan.

— Herran tähden! — huusi Maija. — Pian avain!

Greeta juoksi ja hänen kätensä vapisivat hakiessa niin, että laatikossa kaikki meni sekaisin, ja silloin käteen tuli pieni vaatekäärö, jossa tuntui kovaa. Se oli avain.

— Tämäkö se on? — kysyi Greeta.

Maija sanoi:

— Menkää kamariin ja avatkaa Helgen laatikkokaappi ja alimpana isojen paperien alla on pienempi taitettu paperi ja tuokaa se tänne.

Greeta toimitti asian.

Maija otti paperin käsiinsä, repi sen ja rutisti palaset pieneen, tiukkaan myttyyn.

Sitten hän alkoi taas silmät ummessa heitellä päätään, ja jaksoi vain sanoa papereista:

— Veisitte vaikka hellanuuniin.

Sillä tuskat alkoivat uudelleen.

Greeta meni keittiöön, ja vaikka oli yö, paloi hänellä tuli hellassa vesien tähden. Hän otti kahvipannun reiältä ja pudotti paperimytyn tuleen. Tätä tehdessään hän ajatteli, että Maija on mennyt päästään sekaisin, mutta kuolevan tahtoa on noudattaminen. Ja tämän polttamisen oikea juoni jäi Greetalle ainaiseksi salaisuudeksi. Titalle ei kyllä olisi ollut vaikea arvata mitä paperia nyt taas hellassa poltettiin, mutta hän ei ollut jaksanut valvoa kolmatta yötä ja Maijan valitushuutoihin tottuneena hän nukkui kuin kivi.

Silloin Maija alkoi taas huutaa, eikä Greeta ollut vielä milloinkaan kuullut ihmisen kiljuvan niin kovalla äänellä ja niin sydäntä särkevästi. "Sinä kuulet, Herra, ja sinä näet, etten minä hätiköitse irti sinun käsistäsi, vaan kävelen rauhallisesti Maijan luo."

Greeta meni vaatteita mukanaan tupahuoneeseen ja aikoi panna Maijalle kohoketta jalkain alle, mutta silloin näkyi jo pikku Helgen pää, ja Greetalle tuli muuta kiirettä.

Sitten vielä viimeinen ponnistus, ja pieni parkuva mies suljahti elämään tämän maankamaran päällä.

Tämä mies oli unohtua Greetalta keinutuoliin vaatteiden sekaan, kun oli paljon Maijan kanssa puuhattavaa. Mutta kun hän saatuaan Maijan hyvään korjuuseen rupesi pesemään lasta, näki hän kohta, että lapsi oli vastasyntyneeksi jäseniltään niin ylen sopusuhtainen, että vain tuon lapsenkin tähden hän olisi naittanut Helgen vaikka uudestaan Maijalle, jos kysymys olisi ollut siitä kelle Helge on naitettava.

— Kaunis tämä on, — sanoi Greeta tuoden kapaloimansa pienokaisen
Maijan viereen.

Maija tunsi jonkin pehmeän ja lämpimän kipeästi kutittavan rintaansa.
Hän koetti katsoa alas, ja näki vähäisen.

— Taitaa, — sanoi hän, raukean onnellisena hymyillen. — Mutta menkää te maata, kyllä minä olen tässä tämän kanssa.

Järjestäessään vasua pienokaiselle Greeta ajatteli: "Sanovat, että lapsi voi muuttaa muotoansa oltuaan pienenä vaikka kuinkakin lupaava, mutta katsotaanpas!" — Eikä hän ollenkaan aikonut kuolla ennenkuin oli sen asian nähnyt. Eikä vielä sittenkään, sillä Titan ja Maunon lapsi oli myöskin vielä nähtävä.

* * * * *

Pyryn vaiettua ja auringon noustua Titta heräsi keittiössä ja aikoi juuri kääntyä toiselle kyljelle, kun huomasi olon kovin hiljaiseksi ja sitä ihmetellessään heräsi aivan valveille. "Jokohan ne molemmat ovat siellä kuolleet", — hän ajatteli. Kapusi vuoteesta, hiipi ovelle ja raotti sitä hiljaa — hiljaa. Sitten pisti päänsä huoneeseen. Äiti torkkui keinutuolissa istuvillaan pää kallellaan, punaisen auringon säteissä. Maija nukkui vuoteessa kalpeana, valkoinen lakana sileässä taitteessa rinnan päällä, mutta hengitti rauhallisesti.

Titta aikoi mennä herättämään äitiä, käskeäkseen vuoteeseen viereensä, kun kynnyksen yli tultuaan näki vasun, jossa valkoisen vaatteen kulma liikkui. Hän kohotti vähän sitä vaatteen kulmaa, ja siellä haparoitsi nytkyttäen pieni punainen käsi, viisi sormea harrallaan. Enempää ei Titta uskaltanut katsella.

"Ohhoh, kylläpä se helposti kävi!" — hän ajatteli. Ja häntä kutkutti sisästäpäin joka puolelta niin rajusti, että oli melkein nauruun purskahtaa.

Jonka vuoksi hän ajoissa vetäysi takasin keittiöön, sulki oven jälkeensä ja, vaikka olisi jo ollut mentävä lehmää syöttämään, käpristyi vuoteeseen, uusista tapauksista ja ajatuksista vielä vähän aikaa nauttiakseen.

* * * * *

Tämmöisen pienen tulokkaan vuoksi eivät Koivikon asiat voineet entisestään miksikään muuttua. Koivikko oli nyt vain entisellään paperiensakin puolesta: se oli kirjoitettu Helge-vainajan nimiin, mutta asiallisesti muodosti Anders vainajan kuolinpesän, kuuluen yhteisomaisuutena hänen perillisilleen.

Isäntähän olisi tässä mutkikkaassa asiassa ollut neuvonantajana, ja hän puolestaan katsoi välttämättömäksi, että Helgen jälkeen toimitettaisiin laillinen perunkirjoitus, eikä puolestaan olisi kieltäytynyt sen toimittamisesta. Mutta tämäpä perunkirjoitus juuri olikin mutkikasta. Sillä ensin olisi pitänyt toimittaa laillinen pesänselvitys ja perinnönjako Anders-vainajan jälkeen, mutta kun silloisen kuolinpesän arvioiminen tältä uudelta ajankulmalta katsoen oli mahdottoman vaikeata, ja kun peräti muuttunut rahanarvo … sanalla sanoen: isännältä meni tukuttain takkuisia karvoja, erittäinkin niskan puolelta, pelkän päänraapimisen takia. Ja summa kaikesta oli, että perunkirjoitus jäi Helgenkin jälkeen pitämättä, ja jäi jäämistään.

Tästä oli seurauksena, ettei Koivikkoa olisi voitu myydä, vaikka olisi tahdottukin, sillä luvat olisi pitänyt hankkia aina Amerikasta ja Ruotsista asti. Mutta ei sitä kukaan tahtonut myydä, vaikka ostajia oli kyllä seuraavinakin kesinä kovasti tahtomassa. Sanottiin vain: tässä on omistusasiat niin sotkuiset, että niiden selvittämiseen menisi vuosia, ja niin päästiin ostajista helposti.

Entä kuka verot maksoi?

Isäntä maksoi verot. Ja se ihmeellinen asia selviää seuraavasta.

* * * * *

Koivikko alkoi asukkaittensa puolesta muuttua entisestään aivan toisenlaatuisista syistä kuin perinnönjakojen tai kauppojen tapaisista.

Titta meni naimisiin Maunon kanssa. Hän tosin ajeli alussa yhtämittaa junalla Helsingin ja Koivikon väliä, niin ettei voitu sanoa missä hän oikein asui, ja harvensi käyntejään vasta kun tuli muita puuhia. Silloin hän asui pysyvästi kaupungissa, ja Maija ja Greeta kahden Koivikolla.

Toinen muutos Koivikon asukkaiden oloissa tapahtui näin:

Paitsi ikävää Titan katoamisen johdosta, vaikka poika jo tepasteli ja leikki paljon hoidotta yksinään, painosti ainakin Maijan mieltä toimeentulon vaikeudet, elintarpeiden yhä kallistuessa sodan jälkeen. Greetalta ei Maija saanut mitään neuvoja. Sillä Herra ei ollut Greetalle vielä ilmoittanut, mihin toimiin tässä oikeastaan olisi ryhdyttävä.

Eräänä päivänä Maija sanoi Greetalle:

— Minä menen tehtaan töihin, niinkuin muutkin lesket ovat tehneet. Ja kyllä te tämän kakaran hoidatte paremmin kuin minä, teidän syliinne se paremmin pyrkiikin.

Mutta Greeta tiesi jo suomalaisista yleensä ja Maijasta erittäin, että ne mielellään puhuvat karkeasti silloin kun ovat hellimmillään, ja hän ajatteli: en minä Maijaa tehtaan palvelukseen anna.

Greeta meni ja rukoili Herraansa osoittamaan joitakin muita palveluksia, — rukoili oikein niinkuin rukoillaan, kädet ristissä ja silmät ummessa istuen pimeässä huoneessa.

Ei tahtonut tulla selvää. Herra ei puhunut. Ja rukousta häiritsi vielä sekin Greetalle tavallinen seikka, että hänen omassa mielessään toistuivat ikäänkuin syrjäiset sanat, jankuttaen lakkaamatta yhtä ja samaa, ja tällä kertaa hänen omaa ajatustansa:

"On niitä muitakin palveltavia. On niitä muitakin palveltavia."

Ja kun hän tarkemmin ajatteli, niin olihan isäntäkin noita muita palveltavia. Tätä ajatusta kaunisti vielä sekin Greetan merkillepano, että isäntä oli ilmeisesti rakastunut Maijaan, kävi usein kahvilla Koivikolla, ja vaikka sitä ihanaa kiharapäistä lastakin hypitti polvellaan, niin silmät vain kiiluivat Maijaan.

Maija ei ensin muka ottanut sellaisia puheita kuuleviin korviinsakaan.

— Minäkö menisin tuommoisen takkutukan kanssa! (Ja sanoi vielä pahemmastikin).

Mutta Greeta ei hellittänyt. Ja puolustukseksi Greetalle siihen, että hän näin sittenkin sekaantui ajallisten asiain menoon, vaikka ei ollut ollenkaan varma oliko Herra vai hän itse sanonut: on niitä muitakin palveltavia, voi mainita vain sen, että hän oli pannut merkille yhtä ja toista myöskin Maijan tunteista isäntää kohtaan ja pani Maijan karkean arvostelun taaskin vain suomalaisuuden laskuun. Maija saattoi olla vastahakoinen myöskin vain hienon hienosta arkatuntoisuudesta Helgen äitiä kohtaan.

Siis Greeta puhui Maijalle totisesti, ja kun Maija sittenkin sanoi aristelevansa vain sitä epäjärjestystä ja siivottomuutta mikä vallitsi isännän talossa, niin Greeta sanoi, ettei Herra koskaan pane yhteen kahta viisasta, eikä myöskään kahta tyhmää, ei kahta totista eikä kahta nauravaa, vaan antaa viisaan tyhmälle ja nauravan totiselle. Samoin voi Herra järjestystä rakastavaisen antaa sille, jonka talo järjestystä kaipaa.

Tätä puhetta pitäessään Greeta ei tuntenut mitään vastaväitteitä
Herransa puolelta.

Ja siihen loppuivat Maijankin vastaväitteet.

Hän otti ja suostui isännän uudistettuun kosintaan.

Maijasta tuli talonemäntä.

Ja kyllä vaan siihen taloon järjestys tuli. Pelkkää kuuraustakin ja seinien siivousta kesti pari viikkoa. Sitten pois pihalta kaikki vanhat rekien pohjat ja särkyneet ajokalut. Roskat oikein haravoitiin. Ja isäntä itse aina kuin vasta saunasta tullut, tukkakin sileänä ja jakaukselle kammattuna. Oikein häntä ruvettiin valitsemaan kunnallislautakuntaan, jossa hänen lainopilliset taipumuksensa saivat hyvää virikettä.

Ja Maija sai vihdoinkin luokseen sairaan äitinsä, jota Greeta kohta alkoi hoitaa parhaan yrtti- ja kääretaitonsa mukaan.

Paitsi Maijan tahdosta oli Greetan muuttaminen taloon myöskin pikku Helgen tahdosta, jota tämä ilmaisi kimakoilla kiljahduksilla ja vastustamattomilla kätösten ojennuksilla.

Usein Greeta, tuuditellessaan tätä armasta lasta, ihmetteli, miten ihanasti kaksi niin peräti erilaista ihmistä kuin ruotsalainen Helge ja suomalainen Maija olivat siinä yhtyneet. Ei niin leveäkasvoinen kuin Maija eikä niin kapeakasvoinen kuin Helge. Maijan taivaansiniset silmät, Helgen kauniit silmäkulmat, Helgen kätöset, Maijan jalkaset. Jo sen lapsen kauneutta muutkin vanhat ihmiset kävivät ihmettelemässä, Lyydia suorastaan kadehti.

Ja Greeta ajatteli ilon ja surun vaiheella: tapelkoot ihmiset keskenään, laittakootpa vaikka sotiakin, Herra panee heidän rintaansa semmoisen tulen, että menevät väkisin yhteen, rikas köyhän kanssa ja ruotsalainen suomalaisen kanssa. Ja mitä Herra voisikaan muuta kuin rakentaa, kun ihmiset rikkovat, ja sytyttää, kun ihmiset sammuttavat. Se menee kyllä hiljakseen ja vähitellen, mutta menee aina. Sillä Herran tulta vastaan ei voi kukaan taistella, muuten kuin ehkä hengen itseltään ottamalla, niinkuin Helge rakas, kaivattu poikani.

Sitä Greeta vielä ajatteli, että miksi ihminen voi kaiken omaisuutensa toiselle antaa, mutta omaa Herraansa ei kukaan voi toisen omaksi tehdä.

* * * * *

Vaikka siis Koivikko oli asukkaitensa puolesta niin muuttunut, että sen ovet olivat aika ajoin suljettuina, ei sen jakamisesta tai myymisestä ollut sittenkään puhetta. Isäntä selitti vain Maijallensa, että tosin Koivikko oli nimellisesti Helgen, mutta asiallisesti se oli Andersin perillisten yhteinen, eikä sitä osannut myydä.

— Vaikka kyllä minä puolestani taisin sen paikan kovin halvasta heille antaa, — lisäsi hän kuitenkin.

Maija oli jo ennen hyväksynyt asian näin päin olemaan, sillä hän ymmärsi tuon asiallisen puolen, vaikkei kyllä laillista.

Ja niin jäi Koivikko entiselleen. Se vain ikäänkuin odotteli jotakin.

Todella olikin kysymys siitä, että Titta muuttaisi kaupungista Koivikolle ja Mauno kävisi lauantaisin, viipyen sunnuntain yli, niinkuin ennen äitinsä luona. Sillä Titta tahtoi, että eräänä vissinä, nopeasti lähestyvänä aikana hän olisi samassa huoneessa ja samassa vuoteessakin, kuin Maija silloin pikku Helgen synnyttyä, kauniisti taitetun lakanan alla, ja äiti istuisi keinutuolissa ja vasu olisi asetettuna tuolille vuoteen jalkapuolelle.

Ja vaikka Titan Koivikolle muutto oli vielä ratkaisematon, kyllä asiat tavallisesti kävivät niinkuin Titta ne mielessään suunnitteli.

* * * * *

Koivikko siis odotteli entisellään.

Ja uuden kevään tultua sen ovet jo olivatkin auki.

Koivunoksat heilahtelivat tuulessa, kanoja oli taas tuotu pihalle kaakattamaan, ja yhteen kekoon vielä mehiläisetkin kiireesti kantoivat takasäärillään raskasta kukkakeltaa.

Greetan georgiinipensaat olivat vain pahasti harvenneet, sillä niiden hyötyisimmät juuret oli viety haudalle.

Siellä vanhain petäjäin kalmistossa elivät edelleen sekä hänen georgiiniensa että sydämensä parhaat juuret.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GREETA JA HÄNEN HERRANSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- GREETA JA HÄNEN HERRANSA

- SISÄLLYS:

- ANDERS JA GREETA.

- HELGE PERHEEN PÄÄNÄ.

- MAAILMA LÄHESTYY KOIVIKKOA.

- HELGE AJAA VENELAUDAT KOTIA.

- SATAA.

- MAIJA PÄIVÄNVALOSSA.

- MAIJA KÄY KOIVIKOLLA.

- GREETAN UNI.

- GREETAN SALAJUONET.

- MATKAVALMISTUKSET.

- PYRY SUOSII GREETAN MATKAA.

- VESTANKYLÄSSÄ.

- MAIJAN ASIAT.

- MAIJAN ENSIMMÄINEN PÄIVÄ KOIVIKOLLA.

- MITÄ MANKELIHUONEESSA OLI.

- MAIJA KOIVIKON EMÄNTÄNÄ.

- SISARET TULEVAT.

- TITAN HAVAINTOJA.

- PAMAHTAA.

- KUINKA KOIVIKON KÄVI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE